191 



själf. „I den moment jag väntade mig allt af vår kans- 

 lers tillgifvenhet för akademin och dess utmärkta välvilja 

 för mig personligen, fogade ett oförklarligt öde att han 



skulle falla. — Men till mitt yttersta skall jag uti 



denna man erkänna en välgörare, som'; icke af intérêt, 

 utan af böjelse gaf mig sitt förtroende." ^) 



För de akademiska kretsarna i Åbo — såsom för 

 andra — kom underrättelsen om Speranskys öde helt 

 naturligt såsom en obehaglig öfverraskning, men hvad 

 värre var, den uppfattades till en början såsom en ren 

 olycka för akademin. Ty såsom redan nämnts, var man 

 inom konsistorium som bäst sysselsatt med åtgärder, 

 hvilka härrörde af den nya akademistatens „värkställig- 

 het", och man hade i detta afseende ställt sina förhopp- 

 ningar på fortsatt hjälp af akademins „stolthet och stöd". 



1) Till Tengström 20-21 mars. 1 apr. 1812 g. st. På hösten 

 1814, då ånyo ett nytt kanslersval förestod, visste v. Haartman be- 

 rätta, att Speransky förmodades få tillstånd att flytta till sina gods 

 invid Novgorod. Hade han återfått sina ämbeten, skulle konsisto- 

 rium utan tvifvel bort återvälja honom; „han var akademin värkli- 

 gen tillgifven." Till Tengström 10 okt. 1814. — I samma riktning 

 som v. Haartman yttrade sig Aminoff i redan näinnda skrifvelser till 

 biskopen. Jämte det han uttalade sin indignation öfver Speranskys 

 otacksamhet mot kejsaren, hans „högste välgörare", gaf han sin hyll- 

 ning åt Speranskys „förtjänster emot vår fosterbygd" och tillät sig, 

 såsom redan nämnts, t. o. m. den förmodan att det icke var så allde- 

 les helt med de framställda beskyllningarna. På våren skref han (^/. 

 1812): „Speransky hade många och mäktiga fiender, hvilka samfält 

 med hans kanske missledda politique fört honom i olyckan. Jag 

 trotsar någon att göra mig till ett brott att ha haft förtroende till en 

 man, hedrad med sin regents yppersta förtroende, att vara tillgifven, 

 att vara tacksam emot en man, som så utmärkt invid monarkens sida 

 omfattat mitt fädernesland i alla dess styrelsegrenar; och denna känsla 

 för honom skall hos mig aldrig upphöra förr än med lifvet." 



Nat. o. Folk, H. 69. 



