198 



land, hvilket han ansett för sitt rätta fädernesland, nu 

 såsom förra gången, då Reuterholms hat dref honom i 

 landsflykt, förföljd af en ny regerings misstänksamma 

 fruktan för det inflytande han, den vida kände gustavia- 

 nen och politiske intrigören med de stora gåfvorna och 

 den stora världskännedomen, kunde utöfva på samhällets 

 missnöjda element. Före af resan hade han för ryska mi- 

 nistern i Sverige, Sveaborgs betvingare, general van Such- 

 telen svurit trohetsed åt den ryska kejsaren, sonsonen till 

 hans beskyddarinna under den första landsflyktens tunga 

 år. Han kom sålunda till Finland såsom undersåte un- 

 der landets nya öfverhet, såsom medborgare i den stat, 

 vid hvilken han äfven efter kriget varit fäst genom sina 

 egendomar och till hvilken han redan en tid förberedt 

 sin öfverflyttning. 



Då Armfelt anlände till Finland, var det icke hans 

 mening att inträda i den nya herskarens tjänst. På sitt 

 kära Aminne ämnade han tillbringa sina återstående dagar 

 i landtligt lugn, fjärran från de „kabaler och chikaner", 

 för hvilka han varit föremål i Sverige. ^) Mätt vid de höga 



1) E. Tegnér, G. M. Armfelt III: 289 följ., T. Hartman, De 

 tre gustavianerna s. 241 följ. — Afhållsamhet från allmänna „affairer" 

 tillstyrktes också af Armfelts vän J. A. Ehrenström. Ett par dagar 

 efter Armfelts oförväntade afresa skr ef han från Stockholm till J. Fr. 

 Aminoff, att man där berättade att Armfelt sträfvade efter general- 

 guvernörsposten i Finland, men han antog att „Gud har säkert gif- 

 vit honom för mycket vett att någonsin göra en så oklok démarche 

 eller att emottaga ett sådant förtroende, om det äfven skulle honom 

 tillbjudas. " Och Ehrenström fortsatte: „Efter alla de stormar, som 

 skakat hans lefnad, behöfver han lugn, och man måste vara fientligt 

 sinnad emot honom för att önska honom in på en bana, där han 

 kunde löpa fara att mista det. Min önskan och mitt råd är att han 

 delar sin tid emellan Aminne och Petersburg samt, om möjligt är, 



Bidras: t. känned. af Fini. 



