199 



och ärofulla befattningar han tid efter annan innehaft 

 och trött vid de obehag de beredt honom, sökte han icke 

 vidare någon värksamhet i det offentliga hfvet, synnerli- 

 gen som de politiska förhållandena icke frestade hans äre- 

 lystnad eller ingåfvo honom förhoppningar om att kunna 

 uträtta något till landets gagn och egen tillfredsställelse. 

 Hvilan och glömskan var det han sade sig eftersträfva 

 efter lifvets stormar. 



dröjer längre tid på sistnämnde ställe, under ögonen på hofvet och 

 ministären, än på sin gård i Finland. Denna conduite synes mig en- 

 sam vara lämplig, jämte afhållande från allt direct inblandande i 

 affairer, att låta honom framlefva sina dagar i ro." Ehrenström till 

 Aminoff 3 apr. 1811. 



En annan uppfattning än den vanliga om Armfelts planer vid 

 öfverflyttningen till Finland omfattade C. J. Walleen, som meddelade 

 den i största förtroende för Tengström. „Armfelt — yttrade han sig 

 i redan nämnda skr. af d. ^"/e 1812 — så léger han också är, saknar 

 likväl icke all omtanka för sig själf och sin framtid. När han be- 

 slöt att lämna Sverige — hvilket, som bekant är, skedde innan han 

 slutligen blef tvungen därtill — var det ingalunda för att, som det 

 hette, i lugn frambringa sina dagar på Aminne, utan för att här 

 spela en rôle, sedan han redan spelt ut i Sverige, hvilket ftiUkomli- 

 gen synes af allt, hvad som sedermera inträffat. Men ännu osäker, 

 dels huruvida det skulle lyckas honom och dels hvad slutet däraf 

 kunde bli, ansåg han nödigt att för all händelse ménagera sig en 

 reträtt tillbaka i Sverige. I detta afseende, kanske också i flere an- 

 dra, formerade han med Adlercreutz en nära liaison, som ännu fort- 

 far och som, i förening med hans eget försiktiga uppförande i an- 

 seende till Sverige, värkeligen förvärfvat honom själfva kronprinsens 

 hemliga gunst, hvilket bevises af det bref denne, såsom jag förut 

 nämnt, nyligen skrifvit till honom." Framställningen står helt na- 

 turligt för Walleens räkning, men märklig är den diskretion, hvar- 

 med den frispråkige och vanligen ironiske Armfelt i sina bref, bl. a. 

 till Tengström, uttalade sig om den svenska kronprinsen, mot hvil- 

 ken han hade all anledning att känna förbittring. 



Nat. o. Folk, H. 69. 



