203 



och förföljelse. Först vid slutet af år 1807, då sedvanliga 

 nyårshälsningar sändes till medlemmarne af det kungl. 

 huset samt universitetskanslererna, beslöt konsistorium att 

 med en lyckönskningsskrifvelse ihågkomma jämväl sin 

 forne högste chef, numera åter en af rikets mest be- 

 märkte män. I vackra ord erinrade det om „förra tiders 

 gemensamhet i sträfvanden" och förklarade, att akademin 

 under den förflutna tiden „aldrig upphört att med vörd- 

 nadens och tacksamhetens känsla påminna sig den efter- 

 längtade korta och o varaktiga lycka hon åtnjöt under 

 styrelsen af en infödd kansler och den ömhet, hvarmed 

 hon af honom omfattades". Då nu Armfelt efter flerårig 

 frånvaro och skiften, som hotat, men icke fördunklat hans 

 ära, blifvit åter fäst vid fäderneslandet och stundom äf- 

 ven hade tillfälle att besöka „sin finska fosterjord'', be- 

 gagnade konsistorium tillfället att för honom uttala sina 

 känslor af aldrig upphörande tillgifvenhet och vördnad. 

 Konsistorium önskade, att Armfelt måtte „njuta i en 

 ostörd sällhet i sin konungs nåd, i sine medborgares hög- 

 aktning och i akademins erkänsla belöningen för sina 

 undersåtliga tänkesätt och sina förtjänster" samt till sist 

 öfverlämna åt eftervärlden „ett namn, som i Sveriges 

 häfder sammanflätadt med Gustaf III:s och likasom hans 

 utmärkt af snillets och vapnens ära, en dag skall lika 

 med hans njuta, livad samtiden icke alltid gifver, en o väl- 

 dig och fördomsfri rättvisa". ^) 



På denna vackra erinran om forna tiders gemen- 

 samhet svarade Armfelt med framhållande af „sina lif- 

 ligaste känslor, förenade med minnet af den märkvärdi- 

 gaste tidpunkt", då Gustaf III gaf „lif, beskydd och upp- 



') K. E. 24 dec. 1807. 

 Nat. o. Folk, H. 69. 



