204 



muntran" åt de fria konsterna och vetenskaperna och då 

 han själf hade lyckan att inför konungen framlägga den 

 förtjänst, „hvarmed Abo akademi alltid utmärkt sig, och 

 den glans flere snillen, uppammade i dess sköte, skänkt 

 svenska vitterheten". Han önskade att freden snart skulle 

 återgifva det lugn, som vetenskapernas idkare och stöd 

 behöfde för att „med den sanna upplysningens fackla" 

 förskingra tidens „bländvärk och irrbloss", då också „för- 

 ståndet och snillet skola för evigt frånskilja i seder och 

 begrepp allt det falska, ohöfsade och ogrundeliga, som 

 på en tid af femton år uppfyllt Europa med slafvar, 

 skifte vis grumme förtryckare och fege förtryckte". Om, 

 vid aftonen af hans lefnad, minnet af tidens olyckor 

 kunde hos honom aliägsnas genom „lycklige och säkre 

 samhällsförbindelser, knutna i skygd af lagen och natio- 

 ners själf ständighet", då skulle också, slutade Armfelt, 

 „jag, återförd till min linska fosterjord, nalkas grafven 

 med de Ijuiligaste känslor och i herr biskopens, herr rek- 

 torns och amplissimi consistorii bemödanden, som med- 

 borgare, undersåtare och vittre män, prisa Edra förtjän- 

 ster och tillegna mig själf en slags glans af den vän- 

 skap, med hvilken en gammal och sårad krigsman hedra- 

 des af Er". O 



Sålunda hände sig, att vid gryningen af det år, som 

 skulle blifva för Sverige och Finland så ödesdigert, de 

 förbindelser återknötos, som i tiden förenat akademin i 

 Abo med den namnkunnige gustavianen. Krigshändel- 

 serna och den på dem följande politiska omhvälfningen 



>) Armfelt t. konsist. 16 febr. 1808, K. K. B. — Härom något 

 vidlyftigare i min uppsats „Gustaf Mauritz Armfelt såsom Abo aka- 

 demis kansler" i Finsk Tidskrift 1911, t. 70. 



Bidrag t. känned. af Fini. 



