211 



då ingen lämpligare och med större anspråk på konsisto- 

 rii tacksamhet fanns att tillgå. 



Hvilka Tengströms andra betänkligheter voro, ut- 

 sade den försiktige politikern icke, men måhända motsåg 

 han olägenheter af den själfrådighet, som i allmänhet ut- 

 märkte Armfelts ämbetsvärksamhet. Eget nog understöd- 

 des tviilen rörande Armfelts lämplighet såsom kansler af 

 en man, af hvilken man minst väntat sig ett afstyrkande 

 yttrande, näral. af Armfelts gamle gode vän och olycks- 

 broder, frih. J. Fr. Aminoff. Denne hade endast motsträf- 

 vigt och först efter enträgna uppmaningar af Armfelt lå- 

 tit förmå sig att inträda i den finska komitén och, väl 

 öfveriiyttad till Petersburg, hade han intagits af missnöje 

 med sin nya ställning och af begär att få återvända till 

 „lugnet och plogen". Hans bitterhet riktade sig särskildt 

 mot Armfelt, som i sin hersklystnad icke medgaf honom 

 den omfattande värksamhet och det politiska inflytande, 

 som han tydligen väntat sig och hvarpå han ansåg sig 

 med stöd af sin ämbetsställning och sin erfarenhet kunna 

 göra anspråk. Då nu efter Speranskys aflägsnande jäm- 

 väl kanslersämbetet tycktes vinka för Armfelt, gjorde 

 han ett stilla försök att få denne distanserad genom nå- 

 gon rysk dignitär, närmast utrikesministern ßumjanzow, 

 hos hvilken — såsom tidigare hos Speransky — han an- 

 såg sig vara väl anskrifven. I ett bref till Tengström, 

 för hvilken han plägade beskärma sig öfver sitt åsido- 

 sättande, yttrade han på tal om kanslersskiftet och Arm- 

 felts regeringslystnad: 



„Att alla våra affairer är i en egen medborgares 

 hand, är väl det lyckligaste i första påseendet, men är 

 det därföre det lyckligaste i politiskt afseende det samma? 

 Vore det icke klokare att dela litet med sig däraf åt dem 



Nat. o. Folk, H. 69. 



