220 



sina motståndare inom och utanför Finland. Bland de 

 förstnämnda — „gökar som allt huttla med Sverige" — 

 framhöll han särskildt prokuratorn och jurispi'ofessorn 

 Oalonius, hvilken år 1794 såsom medlem af högsta dom- 

 stolen behandlat förräderimålet emot honom, samt biskop 

 Tengström, som han antog att i nämnda akademiska 

 fråga lät sig påvärkas af den för honom motbjudande 

 ärkebiskopen i Uppsala och som för öfrigt, enligt Arm- 

 felts förmenande, eftersträfvade att åtnjuta samma an- 

 seende i svenska statsrådet som i ryska regeringen. 



Till den obenägenhet, Armfelt af sådan anledning 

 hyste mot en del personer i Åbo, kom ännu, att han före- 

 brådde såväl dem som en god del af hela stadssamhället 

 för otacksamhet och motsträfvighet mot kejsaren, hvilken 

 öfverhopat landet med sina välgärningar. „Jag repeterar 

 — skr ef Armfelt i slutet af 1811 till Aminoff — det jag 

 ej nog kan repetera, att kejsaren är gudomlig, att han 

 förtjänar, det man uppoffrar allt för honom." Och en an- 

 nan gång hette det: „Om kejsarens ömhet, uppriktiga 

 tänkesätt för vårt land kan man ej tviiia, och om i Fin- 

 land man continuerar att misskänna honom — så kom- 

 mer den dag, då de få sätta fingrarna i ögonen, med skäl 

 begråta det framfarna och lida det deras oförstånd och 

 deras otack förtjäna." Abo var — skref han på våren 

 1812 till Aminoff — ett högst fördärfiigt näste, en håla 

 med infama köpmän, illa eftersedde akademister och stygga 

 käringar. Där fanns ingen erkänsla och patriotism, men 

 väl benägenhet för Sverige och missnöje med den när- 

 varande ställningen. „Akademisterna" förebrådde han där- 

 till ännu för att alltför mycket tänka på sina egna förde- 

 lar och för att försumma den vid akademin meddelade 

 tjänstemannabildningen. Då han i november 1811 under- 

 Bidra»; t. känned. af Fini. 



