223 



honom att skilja sig „vid all befattning af allmänna 

 ärenden och således lämna en värksamhet, utom livilken 

 intet af värde kan uträttas". Men den gode och nådige 

 kejsaren hade icke velat godkänna denna hans förkla- 

 ring, utan endast fäst sig vid de plikter, „lika ovillkorliga 

 som eviga", hvilka tillkommo honom såsom finne. „H. K. 

 M:t tillade, att den hedern, som tillföll mig som cariceller 

 vid Abo akademi, vore så mycket större som ofelbart 

 detta lärosäte med de medel, det nu äger, snart komme att 

 räknas bland ett af de nyttigaste och mest ansedde i dess 

 rike." — „Mig återstår således — fortsatte Armfelt — 

 intet annat än att tolka el. rättare sagdt visa Er, mina 

 herrar, hela vidden af min erkänsla genom det bemö- 

 dande jag skall gifva mig att förtjäna ett förtroende, 

 hvaraf Ni redan gifvit ett så oj äf aktigt prof. Jag väntar 

 mig allt af era talanger, era kunskaper, af den national- 

 anda, som bör lifva hvar enda finne för ett fosterlands 

 väl och själfbestånd, som under fredens lugn, blott ge- 

 nom sina grundlagars godhet och sina seders renhet be- 

 redt återföreningen med landsmän, som öfver hundrade 

 år varit oss frånskilde och sina beherskares illoter [helo- 

 ter]. Yår stigande opplysning, vår moraliska bildnings 

 våra rena grundsatser skola mer än allt annat försäkra 

 oss om bibehållandet af den lycka vi njuta. Det beror 

 af Er, mina herrar, och mest af Er att i vår ungdom in- 

 planta de begrepp och de känslor, som i en framtid skola 

 bestämma deras enskilta och fosterlandets öden. Deras 

 skicklighet som ämbetsmän, deras dygder som medbor- 

 gare, värdigheten af deras oppförande i allmänhet skola 

 fästa aktning och afskilja all afund från den politiska 

 varelse, den ädlaste af monarker gifvit oss, och den tid 

 skall säkerligen då komma, på hvilken denna dyrkans- 



Nat. o. Folk, H .69. 



