263 



princip omfattades jämväl af öfriga ledamöter; den s. a. s. 

 mer opportunistiska ståndpunkten företräddes af statsrå- 

 det Gyldenstolpe, hvars yttrande understöddes af statsrå- 

 den v. Willebrand och. Mannerheim samt lades till grund 

 för konseljens betänkande. ') 



Uti detta, som afgafs den 10 april 1813, framhölls 

 först, hurusom rättigheten „att utan inskränkning till 

 myckenhet, tid och ort få förvärfva och besitta jord" 

 svårligen lät sig förena med „publiqve värks egentliga 



1) Keg. kons. pl. pr. 23 jan., 8, 20 o. 27 mars, 10 apr. 1813, 

 konselj, betänk. 10 apr. s. å. bl. statssekr. handl. 1812 n:o ^^Vnv — 

 Då konsistorium Liti sin hemställan nämnt bvarken någon summa eller 

 något område såsom gräns för akademins förvärf af skatte- och frälse- 

 liemman, slöt Reuterskiöld till att meningen var att göra akademin 

 oberoende „af någon annan gräns än den som dess förmögenhet iit- 

 stakar" samt att med akademins „alltmer och mer tillväxande pen- 

 ningetillgångar åstunda förvärfva så många frälseegendomar som i 

 detta land kunna vara att tillgå och akademin efter handen förmår 

 inköpa". Erinrande om de faror, som under medeltiden följt af kyr- 

 kans obegränsade jordbesittningar, framhöll han, huru betänkligt det 

 var att åt en „perpétuel korporation med jämna penningetillgångar", 

 hvars bestånd syntes „blifva lika långvarigt med världens", medgifva 

 en obegränsad rätt till hemmansinköp. Genom en fortgående god 

 penningeförvaltning skulle akademins jordområde kunna med tiden 

 bringas till att omfatta hela landet och akademin sålunda komma 

 „förr 1. senare i besittning af ett ofantligt husbondevälde, som i flere 

 afseenden kunde urarta till de största missbruk. Antalet af dess un- 

 derhafvande skulle efterhanden bringas till flere hundra tusende, 

 hvilkas subsistence h. o. h. berodde af akademins välbehag; deras 

 lydnad och undergifvenhet för deras herrars vilja vore häraf en na- 

 turlig följd". Ett godkännande af akademins hemställan skulle så- 

 lunda blifva högst betänkligt för skatteböndernas själfbestånd, men 

 främst skulle det leda till faror för adeln, hvars „utvägar till fram- 

 tida bärgning isynnerhet komme att minskas och med tiden alldeles 

 föl-svinna". 



Nat. o. Folk, H. 69. 



