265 



dade, enligt donationsbrefvens ord väl voro afsedda för 

 utlåning och att det därtill ännu kunde hända att de ef- 

 ter fondernas förvandling till jordagods inflytande arren- 

 dena icke uppgingo till de genom utlåningen påräknade 

 beloppen. Vidare ansåg konseljen sig böra framhålla, 

 hurusom den begärda inköpsrätten icke endast komme att 

 lända det adliga ståndet till skada, utan också afgjordt 

 stred emot detta stånds af regenterna stadfästa privilegier. 

 Beviljades näml. akademin en obegränsad rätt till köp 

 af fastigheter, komme hon med sina genom en god för- 

 valtning ständigt tillväxande penningetillgångar att efter- 

 hand förvärfva sig en så betydlig del af den i landet be- 

 fintliga frälsejorden, att möjligheten för adeln såväl som 

 för andra stånds medlemmar att „sådan jord åtkomma 

 och besitta i märklig mån förminskas'"'. Men emot en så- 

 dan eventualitet borde adeln vara skyddad genom sina 

 privilegier. Ty uti dessa hade regenten uttryckligen lof- 

 vat att skydda adeln vid dess fasta egendom och att icke 

 försvaga ståndets ställning inom samhället genom att „till- 

 handla sig, mycket mindre afhända detsamma något fritt 

 och frälst gods", hvarjämte det i nämnda privilegier ännu 

 var stadgadt, att frälsegods, som tilldömdes kronan, icke 

 skulle af henne besittas, utan öfverlåtas till någon med- 

 lem af adeln och sålunda återgå till frälseståndet. Häraf 

 åter följde enligt konseljens förmenande, „att då ej min- 

 dre regenten än kronan afhändt sig all rätt till besitt- 

 ning af frälsejord, äfven alla publika värk och kassor, 

 såsom väsentliga delar af kronan, äro ifrån sådan rätt i 

 och med detsamma uteslutne". 



„Och som — slöt konseljen sitt betänkande — aka- 

 demins ofvannämnde ansökning sålunda hvarken är i all- 

 mänhet förenlig med hennes egen bestämmelse samt jord- 



Nat. o. Folk, H. 69. 



