282 



ven ur den synpunkten att det gaf hugade sökande en 

 väl behöflig tid att yttermera förkofra sig i sina ämnen 

 — och att sig emellan på bästa sätt öfverenskomma om 

 delningen af de lediga platserna. Men denna konsistorii 

 försiktighet blef icke fullt senterad; åtminstone tyckes 

 den alstrat missnöje och kritik bland en del otåliga ad- 

 junkter och docenter, hvilka önskade med det snaraste 

 rycka upp i lederna och därför förebrådde de akademi- 

 ska fädren deras „drölighets- och uppskofssystem". ^) 



den nya juris professuren på tyskt sätt. Konsistorii svar torde icke 

 varit uppmuntrande. Vid samma tid anmälde sig professorn i filosofi 

 ocli orient, litteratur vid Alexander Newskys andliga akademi i Pe- 

 tersburg, hofrådet Johan von Horn (tidigare teologie prof. i Dorpat) 

 hos Tengström såsom hugad aspirant till den nya teolog, professu- 

 ren. Han kunde åberopa — utom en rätt vidlyftig litterär pro- 

 duktion, som till en del blifvit prisbelönad i Tyskland — förord af 

 ledamoten i den finska kommissionen Friccius och anhöll om att på 

 sådana grunder blifva af konsistorium presenterad hos Speransky 

 som lämplig till platsen. Han trodde sig kunna efter ett års studier 

 föreläsa på svenska, särskildt om han rönte lyckan att blifva gift 

 med „une suédoise" (till Tengströra -''/g 1811). Tengström, som tyckes 

 gjort H:s connaissance under besöket i Petersburg, svarade i syn- 

 nerligen artiga och smickrande ord, men beklagade att akademin icke 

 kunde vid sin „famille theologique" fästa en sådan acqvisition som 

 H., ty utom att de ledsamma formaliteterna med ansökan, specimi- 

 nation o. s. v. måste upprätthållas, fordrades af den blifvande teolo- 

 gie professorn förmåga att föreläsa på svenska och predika på finska 

 i ett event, annex. v. Horn tyckes låtit sig nöja härmed. T. till H. 

 konc. "/g 1811. 



1) Adj. J. H. Avellan t. C. J. Walleen 24 nov. 1811. Någon tid 

 därpå förklarade den otåliga filosofen, att „hos mängden af våra aka- 

 demiska patres rår dels en tröghet dels en afundsjuka, af hvilka den 

 förra enligt sin natur så länge som möjligt undgår att besvära sig 

 med något nytt företag, den senare med nöje uppskjuter hvarje åt- 

 gärd, som på något sätt skulle bidraga till förökande af sådane per- 

 Bidrag t. känned. af Fini. 



