305 



han förklarade för prokansler, icke utan hemligt miss- 

 nöje nödgats lämna sin „egentliga fosterbygd". Men nu 

 skildes han med saknad från en värksamhet, som skänkt 

 honom stor tillfredsställelse och om hvilken han yttrade 

 att den visserligen gaf mera besvär och ansvar än ett 

 läroämbete, men att han „i förhållande till mänsklig ofull- 

 komlighet i allmänhet var den sysslan mer än någon an- 

 nan post af betydenhet vuxen". Det dröjde dock icke 

 lång tid, innan han i sin nya värkningskrets fick taga 

 befattning med undervisningsfrågor af ännu större om- 

 fattning än de han tvungits att lämna, i) 



Efter det professurerna fått sina innehafvare öfver- 

 gick konsistorium, i slutet af år 1812, till att besätta un- 

 derlärartjänsterna. Så stort som antalet lediga adjunktu- 

 rer, hvilka yttermera ökats genom Fattenborgs, Sn elimans, 

 Avellans och Ahlstedts befordran till professorer, nu 

 var, kunde konkurrensen svårligen blifva stor eller for- 

 dringarna på kompetens hållas högt. Om ett par adjunk- 

 turer täilade tvenne sökande, om teologie adjunkturen 

 t. o. m. tre, men till de flesta anmälde sig endast en 

 aspirant, till matheseos adjunkturen först så sent som år 



tysk doktor att bedöma ett af honom utgifvet opus, hvarmed liau 

 eftersträfvade att blifva utnämnd till professor i juridisk eller filo- 

 sofisk fakultet vid något tiniversitet i Ryssland eller vid akademin 

 i Åbo. Konsist. svarade, att ingen lämplig vakans fanns för tillfäl- 

 let, att specimination in loco fordrades för professur och att ett be- 

 dömande af arbetet i fråga var öfverflödigt, då i förf;s hemland till- 

 räckligt antal granskare fanns att tillgå. K. P. B nov. 1815. 



') Melartin till Tengström, en odat. skr. från 1810 samt br. d. 

 12-f^ 1811 o. -/30 jan. 1812. 



Nat. o. Folk, H. 69. 20 



