326 



än ett halft tiotal intogo eller kommo att intaga någon 

 mera framstående plats inom sina läroområden. De flesta 

 höllo sig inom medelmåttans gränser — närmare och fj ar- 

 mare från periferin. 



Att så var förhållandet, tyckes också snart nog ha 

 medgifvits inom akademiska kretsar. I början af 1820:ta- 

 let skref ! prof. Fattenborg, själf en af de nyutnämnde, 

 härom till dåv. vicekansler, grefve J. Fr. Aminoff: „Man 

 lofvade sig högar af guld och stora gröna skogar vid 

 nya statens införande af en utvidgad lärarepersonal vid 

 universitetet. Men nu har man redan, och det inom gan- 

 ska få år, lärt, att det icke var rätta vägen till salighe- 

 ten. Allt har gått nedåt Man har nämligen tyckt 



sig finna, att flera ämbeten blefvo vid universitetet in- 

 rättade än nödigt var." Man hade, förmenade Fatten- 

 borg vidare, kanske äfven kommit på den tanken, att det 

 varit nyttigare och för ändamålet lämpligare att tillsätta 

 färre lärare, men förse dem med rundligare löner, „så att 

 åtminstone egennyttan ■ — — kunnat locka den skicklige 

 mannen till universitetet". Man hyste den öfvertygelsen, 

 att de många adjunkturerna voro blott „pensionsinrätt- 

 ningar" för unga män, som befriades „ifrån tvånget att 

 äfven insamla kunskaper med mera dylikt". Och Fatten- 

 borg medgaf, att påståendena icke voro utan grund, i) 



^) Till Aminoff 9 jan. 1822. — Aminoff hade för sin del andra 

 anmärkningar att göra emot lärarkåren. Då han år 1817 beredde sig 

 att sända tvänne söner till Uppsala för att där fortsätta sin utbild- 

 ning, uppgaf han för Rehbinder, att akademin i Abo icke kunde 

 gifva dem den nödiga uppfostran. Där fanns nog värdiga och ut- 

 märkt skickliga lärare och där fanns i flera undervisningsgrenar lärare 

 i öfverflöd. Men akademin motsvarade dock icke kejsarens och lan- 

 dets billiga fordringar i trots af alla de rika dotationer, som kommit 



Bidrag t. känned. af Fini. 



