405 



teràt motsåg han med otålighet arbetets utkommande, men 

 var också mycket mån om att resultatet blef godt, hvar- 

 för han fäste stor vikt vid att den af honom värderade 

 professor Wallenius genomgick arbetet, innan det lämna- 

 des till tryckning. När det därpå dröjde med manuskrip- 

 tet och hemliga rapporter från Abo meddelade, att „ve- 

 derbörande" önskade draga ut på tiden, blef Armfelt otålig 

 och gaf i starka ord tillkänna sin förargelse öfver dröjs- 

 målet. I slutet af år 1813 klagade han öfver att alla åt- 

 gärder till den ryska språkkännedomens befrämjande hade 

 „sköldpaddans liflighet". „Hvad, kunna de i gymnasium 

 och andra läroställen göra utan grammatika och diktionär? 

 — frågade han, och hur mycket söl och kanhända onödiga 

 entraver se(!) vi icke häruti"? Om här och där i Fin- 

 land ett godt hufvud alstrar något, så är däremot antalet 

 af dumma skallar el. motvilliga egoister och intriguanter, 

 som till intet göra värkningarna häraf, [stort]." I början 

 al år 1814 skref han: „Jag längtar obeskrifvel. att få höra, 

 det vår ryska grammatica snart kommer under prassen. 

 Allt hvad som bevisar att vi närma oss till vårt nya mo- 

 derland, ger oss styrka, och med nöje har jag hört, att 

 man gifvit uppmärksamhet åt den hug vi visa att i Fin- 

 land göra ryskan allmän." Då han inhämtade, att Meyer 

 började draga sig tillbaka från arbetet med ordboken, tog 

 han saken tämligen lugnt i tanke att Ehrström och Ot- 

 telin — såsom slutligen skedde — kunde „encourageras" 



ynglingar", som „ibland Rysslands lärde gjort sig en réputation". 

 Under samtalen hade han „funnit dem ganska intressanta samt med 

 mycken judicium och takt bedömande de betydel. händelser de varit 

 vittne till". Afven v. Haartman uttalade sig om dem såsom „de besked- 

 liga gossarne". Till Tengström 1 apr. 1812. 



Nat. o. Folk, H. 69. 



