466 



mindre omtanke sökte han att befrämja den litterära värk- 

 samheten vid akademin, uppmuntrande lärarne och påkal- 

 lande kanslers jämte andra höga dignitärers välvilliga un- 

 derstöd. Hågen att hjälpa och leda gick därhän, att något 

 märkligare skrifvelser från konsistorium till öfverordnade 

 myndigheter och mer framstående personer som oftast för- 

 fattades af honom och att konsistorii protokoll ofta blefvo 

 af honom genomgångna och omarbetade eller h. o. h. 

 formulerade i de delar, som tycktes fordra någon större 

 försiktighet. 



Ett synnerligen värksamt medel till upprätthållande 

 af sin myndighet i akademiska frågor ägde Tengström i 

 det förtroende han åtnjöt hos akademins högsta styres- 

 män och det inflytande han till följd däraf kom att ut- 

 öfva på ärendenas behandling i sista instans. Vid sidan 

 af de skrifvelser, som afgingo i konsistorii namn, under- 

 höll Tengström med kanslererne och deras sekreterare en 

 flitig korrespondens, om hvilken väl må sägas, att den 

 var icke mindre värksam än konsistorii hemställningar. 

 Det var en vana, som börjat under den svenska tiden och 

 fortgick efter kriget. Redan såsom professor hade Teng- 

 ström tillvunnit sig hos grefve C. A. Wachtmeister ett 

 anseende, som tyckes ställt dåv. prokanslern Jakob Gado- 

 lin i skuggan, och efter sin upphöjelse till biskop, hvar- 

 till Wachtmeister torde värksamt bidragit, blef han den 

 mot akademin mycket välvilliga, men i akademiska för- 

 hållanden icke fullt bevandrade kanslerns allrådande ora- 

 kel. „Jag gifver aldrig löften åt andra, utan endast oss 

 emellan", skref Wachtmeister år 1804 till Tengström med 

 anledning af en befordringsfråga; och något år efteråt 

 förklarade han öppenhjärtigt, „att aldrig hos mig skall 

 tryta god vilja att personellt kunna tjäna herr biskopen 



Bidrag t. känned. af Fini. 



