470 



ligen ett stöd för akademin under de kritiska år man 

 upplefvat. Men det öfverlägsna inflytandet hade ock sina 

 ölägenheter, ty det värkade hämmande på konsistorii leda- 

 möters initiativ och det anmärktes däremot, att det stun- 

 dom utöfvades på ett sätt, som ingaf tvifvel om pro- 

 kanslers oegennj'ttiga och öfver särskilda biafsikter upp- 

 höjda tänkesätt. Det utbildade sig med tiden vid aka- 

 demin en opposition, som väl var något svag under de 

 år, vid hvilka vi härintills dröjt, men som snart nog ge- 

 nom sin kritik till den grad förbittrade prokanslers sinne, 

 att han beslöt sig för det redan nämnda steget att afgå 

 från ämbetet. 



Hvad denna grupp, inom hvilken främst professo- 

 rerne G. G-adolin och Joh. Bonsdorfi bhfvit omnämnda, 

 närmast torde haft att anmärka mot Tengström, var väl, 

 jämte den ohäjdade regeringslystnaden, detöfverdrifna 

 underdåniga nitet för landets nya herrar, som framträdt 

 särskildt under krigstiden, äfvensom en stark omtanke om 

 biskopen nära stående personers, fränders och vänners, 

 fortkomst vid och utom akademin, i) Utan grund voro 



^) S chyb er g s on, J. Tengström s. 132 — 133: G. Fr o st erus, 

 En vändpunkt uti Alexander I:s regering, Sv. litt, sällsk. skrifter, tom. 

 36 s. 99; W. Söderhjelm, J. L. Euneberg I: 79: I. A. Heikel. 

 Filologins studium s. 277. Att Joh. Bonsdorff icke var någon vän 

 till prokansler, är säkert : tidigare ansåg lian väl sig — och visst icke 

 utan grund — motarbetad af denne och han skildrade honom såsom 

 en smidig, hal och hersklysten intrigör. Hans tvenne bröders, Grabriels 

 och Jakobs, förhållande till biskopen känner jag icke, men om 

 några konflikter talas icke förr än år 1817. då G-abr. B., med an- 

 ledning af en befordringsfråga, hvarvid han och biskopen hade sin 

 särskilda kandidat, besvärade sig hos E. H. Eehbinder öfver „episco- 

 pala cabaler"^ och „den heliga fadrens anhängare". Till Eehbinder 



Bidras: t. känned. af Fini. 



