7. 

 Armfeit och Tengström. 



Det var således i en mycket dominerande ställning 

 Armfelt fann akademins prokansler, då han sommaren 

 1812 öfvertog ledningen af landets högskola. I ett år- 

 tionde hade Tengström vant sig vid att dirigera det aka- 

 demiska samhället och vid att se de råd och önskningar 

 efterföljda, som han plägat afgifva till sin förman. Huru 

 skulle förhållandet gestalta sig, då kanslers plats intagits 

 af en landsman med Armfelts själfrådiga ledarnatur och 

 otåliga värksamhetslust? 



Yi känna redan, hurusom Armfelt vid tiden för sin 

 öfverflyttning till Finland hyste en viss afvoghet mot 

 Tengström, en personlig misstro, från hvilken han i trots 

 af all utvärtes artighet och beundran för biskopens snille 

 aldrig riktigt kunde frigöra sig. På honom, den förnäma 

 världsmannen och lätt uppbrusande känslomänniskan, om 

 hvilken med skäl kunde sägas att han hade orden på spet- 

 ren af sin tunga och sin penna, tyckes den visserligen 

 högt bildade och affable, men smidige och försiktigt be- 

 räknande prelaten till första början ha värkat mindre sym- 

 patiskt dels genom sin personlighet, dels genom det stora 

 och enligt Armfelts tanke mindre välgörande inflytande han 

 utöfvade på sin omgifning. Såsom redan blifvit nämndt, 

 kände sig Armfelt högeligen uppbragt på biskopen, emedan 



Nat. o. Folk, H. 69. 



