474 



han antog att denne, tvärt emot gifven uppmuntran, icke 

 understödde, utan hellre motarbetade hans lifliga åstundan 

 att utan vidare formaliteter genomdrifva Myréens ut- 

 nämning till professor. Därtill kom ännu, att Tengström, 

 enligt Armfelts mening, höll dålig uppsikt öfver sitt folk, 

 „akademisterne", var böjd för nepotism och till råga på 

 allt hörde till de gökar, som „huttlade" med de bonapar- 

 tistiska „canaillerna" i Sverige. „Med vår biskop — skref 

 Armfelt i augusti 1811 till J. Fr. Aminoff — är jag högst 

 missnöjd; dubbel, svensk i själen och egennyttig samt i 

 relation med de största canaillerna i Uppsala och Stock- 

 holm. Hur vill man då vara den första prästman i 

 Finland och dirigera opinion en bien — sådant är ogör- 

 ligt. Se opp min vän, och låt oss ej blifva dupe af den 

 karlen me[da]n(!) ännu tid är att frälsa det hela." Några 

 dagar efteråt upprepade han samma tal om Tengströms 

 fjäsk med de svenska bonapartisterna och omnämnde som 

 exempel på biskopens svenskvänlighet, att denne, efter 

 hvad han låtit sig berätta, vore färdig att afstå från sin 

 biskopsstol emot ett godt kaplansbol i Sverige. Ett år 

 därpå, då Armfelt mottagit sin utnämning till kansler och 

 haft tillfälle att inhämta bättre underrättelser om bisko- 

 pens politiska tänkesätt, yttrade han sig med icke mindre 

 missnöje om dennes akademiska regim. „Biskopens en- 

 skilda vänskap för mig — förklarade han för Aminoff — kan 

 jag ej hafva pretention på, men som procanceller blir mig 

 angeläget att han ej gör akademin (öfverhopad af kejsarns 

 välgärningar) till ett lathunds näste genom en satans 

 ténacité till gamla bruk och författningar, till sin olyckl. 

 népotisme, till ålder i tjänst m. m." Efter att ha berättat, 

 hurusom han gifvit efter för Tengströms enträgna begäran 

 med afseende å prof. Lagus' utnämning, fortsatte han: 



Bidrag; t. känned. af Fini. 



