485 



erinringar om nödvändigheten af att med kraft inskrida 

 raof den trätlystnad, den „faktionsanda", som utgjorde ett 

 annat utmärkande drag hos de akademiska fädren. Under 

 sitt sista år. då han med anledning af den Calonius — 

 Lagus'ska konflikten sluthgen fann sig föranlåten att taga 

 konsistorium i allvarlig upptuktelse, vände han sig tid 

 efter annan till prokansler med enträgna, än vänligt öfver- 

 talande, än sarkastiskt raljerande, förmaningar att afstå 

 från sitt passiva uppradande. Under den korrespondens, 

 som med anledning af nämnda konlhkt pågick och hvartill 

 vi i det följande återkomma, fick Tengström bl. a. mottaga 

 förebråelser för att han af enskilda konsiderationer och 

 på bekostnad af sina pHkter uppträdt med passivitet och 

 liknöjdhet, att han genom sitt förord hos kansler utvärkat 

 odugliga personers utnämning till professorer och därpå 

 af partiskhet och blindt nit tagit dessa i försvar, då de 

 förgått sig, att han jämte en faktion inom konsistorium 

 komprometterat akademin inför allmänheten o. s. v. Det 

 var ett språk, Tengström aldrig fatt höra af sina förmän, 

 af hvilka grefve Wachtmeister icke kunnat taga ett af- 

 görande steg utan att först ha inhämtat hans mening och 

 rikssekreteraren Speransky helt indifferent låtit de aka- 

 demiska ärendena gå sin af prokansler och konsistorium 

 utstakade väg. Det lärde honom, att, huru vilHg Armfelt 

 än var att samarbeta med honom för akademins ära och 

 förkofran, han dock ägde i denne en förman, som själf- 

 ständigt pröfvade de akademiska frågorna och som icke 

 drog sig för att med en „krigsmans uppriktighet" utan 

 hänsyn till pei-sonen uttala sina tankar af gillande och 

 misshag. 



Dock vägrade Armfelt icke att tillmötesgå Teng- 

 ströms speciella önskningar i befordringsfrågor äfven där 



Nat. o. Folk, H. 69. 



