498 



tida öden stå sitt kast, liksom medborgrarne i samhället 

 kunde vara lyckl. en hvar för sig, då samhället opphör 

 att vara. Men det är ej värdt att jag åter fäster mig vid 

 detta ämne, som icke finner contradiction hos Herr Bisko- 

 pen och personer af dess halt. — Skulle jag kunna bevisa^ 

 att från öfvertygelsen till värksamheten vägen ej vore 

 lång, så vore måhända problemet opplöst.''^) 



Såsom man af Armfelts liiliga temperament och po- 

 litiska intressen kunde vänta sig, följde han med den 

 spändaste uppmärksamhet, med växlande känslor af oro, 

 tvifvel och förhoppningar, utgången på kejsar Alexanders 

 och hans allierades strid mot det franska öfverväldet. 

 Tydligast framträda skiftningarna i lians känslor och tan- 

 kar i korrespondensen med vännen J. A. Ehrenström i 

 Helsingfors, som ett par gånger i veckan fick mottaga hans 

 förtroliga rapporter, och med hans grefvinna, som först 

 senare flyttade till Petersburg. Men också i skrifvelserna 

 till Tengström, den nya konnässansen, möta vi jämt och 

 ständigt Tittalanden, som visa, huru Armfelt bedömde hän- 

 delsernas utveckling. Från fältlägret i Polen, dit han 

 före krigets början åtföljde kejsaren, meddelade han korta 

 notisei' om krigsförberedelserna, om de ryska trupperna, 

 hvilkas esprit och disciplin han ansåg vara oförlikneliga, 

 om de första sammanstötningarna o. s. v. „Kriget är i full 

 gång — berättade han den ^^t 1^12 — sedan d. 23 om 

 afton, då världstyrann gick öfver Niémen. — — — 

 Innan kort kommer väl en större tragedia att förefalla; 

 måtte Försynen vara med oss!" Då tragedin led mot sitt 

 slut inom Ryssland, skref han: „Våra krigsafiairer gå braf. 

 ■ — Det skulle fodras mycket dumheter för att världsty- 



>) Till Tengström 10 juli 1812. 



Bidras: t. känned. af Fini. 



