499 



rann med en stor del af sin armée ej skulle ångra sitt 

 lysande intåg i Moskau och det förakt, med hvilket han 

 handterat Alexander d. I:e, samt det barbari, han mot 

 dess nation utöfvat" — Armfelt underlät att tala om rys- 

 sarnes barbari mot den retirerande fienden. Litet se- 

 nare, den 28/^^ 1812, kunde han utropa: „Nu, ära vare 

 Gud, är medgången säker." Och något efteråt hette det: 

 „Gud ske lof, att man nu kan fritt andas och tala hjär- 

 tats språk. I Tyskland ser det ut som om folket började 

 begripa, att de ej äro skapade för att slagtas efter en 

 korsikans nycker; med ett ord: stunden till världens be- 

 frielse tyckes nalkas, och hvem kunde vara ett värdigara 

 medel i Herrans hand än Alexander d. 1:6?" i) 



Vid de alHerade truppernas operationer emot „världs- 

 tyrannen" fäste Armfelt i allmänhet goda förhoppningar, 

 och tid efter annan kunde han förmäla, att kriget i Tysk- 

 land gick „ganska braf", men han trodde icke på någon 

 pålitlig fred med Bonaparte, hvilken aldrig skulle afstå från 

 sin supremati eller upphöra att hota Europas lugn. „Kri- 

 get är nu mer ej emellan furstar — skref han pk högsom- 

 maren 1813 — men emellan nationer el. rättare sagdt, det 

 är nationerne, som kräfva blod till hämnd och befrielse 

 från främmande ok." I början af 1814 uttalade han, på 

 tal om de pågående fredsnegociationerna, såsom sin öfver- 

 tygelse, „att så länge Napoleon lefver, hvad fred man 

 ock gör med honom, aldrig blir annat än ett stillestånd 

 af några år", ty, förklarade han senare, när de minst 

 300,000 stridsmän, „de bästa soldater i världen", som nu 

 voro fångna, blefvo fria, skulle tyrannen ånyo få „medel 

 att både hämnas och eröfra". När slutligen fredsoliven 



») TiU Tengström 9 juni, 10 juli, 7,^ nov.,28nov., 13 dec. 1812. 

 Nat. o. Folk, H. 69. 



