502 



På samma sätt som Tengström ansåg Armfelt, att 

 Finlands innevånare befunno sig i en osedvanligt lycklig 

 ställning under den stora striden, men alldeles belåten 

 därmed var han icke. „Finland ger ej en soldat, ej en 

 rubel i krigsgärd, då hela rjj'ska riket får känna tyngden 

 af kriget", skref han våren 1812 till Tengström. Sedan 

 kriget i Tyskland tagit en lyckligare vändning, utlät han 

 sig i samma tonart: „Finland kan visserl. framför alla 

 land i världen skatta sig lyckel. Men känna vi rätt vår 

 lycka och veta vi begagna den?"i) Observationen kunde 

 nog vara så riktig, men ännu mindre än för andra var 

 det för Armfelt okändt, hurusom hans ifriga önskan att 

 få riksförsvaret ökadt med finska trupper icke endast 

 rönte otillräckligt understöd i Finland, utan också väckte 

 betänkligheter hos kejsaren och motarbetades i inflytelse- 

 î'ika ryska kretsar. Såväl förebråelserna åt det ena hållet 

 som elogerna åt det andra voro således öfverdrifna. ^) 



Med den syn Armfelt hade på förhållandena, ansåg 

 han det högeligen önskligt, att Tengström vid affatt- 

 ningen af böndagstextei-na och urvalet af texterna till de 

 tacksägelsegudstjänster, som firades med anledning af seg- 

 rarna, nyttjade tillfället till att söka väcka hos sina med- 

 borgare de riktiga känslorna och leda opinionen in på den 

 rätta vägen. I början af 1812 uttalade Armfelt genom 

 sin sekreterare den önskan, att böndagstexterna skulle 

 „alludera på vare krigiske och kinkige conjuncturer", un- 

 der hvilka "man väl behöfver bedja, det oss må väl och 



1) Till Tengström 14 maj 1812, 4 dec. 1813. 



-) Om planerna på uppställandet af inhemska trupper. Tegnér 

 III: 339—349, Castrén s. 357—362, Hartman s. 265—277 m. m. 



Bidrag t. känned. af Fini. 



