503 



icke illa gâ*'.^) Senare vände han sig tidt och ofta själf 

 till biskopen med uppmaning att ställa sin penna i den 

 goda sakens tjänst. På vårsommaren 1812, då man hvar 

 stund motsåg krigets början, bad han biskopen författa 

 -och till kejsarens approbation sända en krigsbön, „lämpad 

 eftei- de känslor vi finnar böra hafva för vår monark och 

 som i farans stund skola fördubblas". Mot slutet af samma 

 år, då fienden var öfvervunnen, öfverlät han till bisko- 

 pens „snille samt känsla" att finna de rätta tacksägelse- 

 texterna. „Vi hafva att tacka Herranom — yttrade Arm- 

 felt — för stor nåd och viktigt biträde i nödens stund. 

 Yi behöfva i de oss förestående faror ännu samma mäktiga 

 hand ; vi hafva att strida emot allt livad som i fysiskt och 

 morahskt afseende är för altaret, tronen och samhället 

 farligast." Någon tid efteråt, då han fått mottaga en 

 redan hållen tacksägelsebön, meddelade han, huru han 

 tänkte sig att nästa bön skulle vara affattad. Denna 

 borde innehålla „en rapprochement", som bevisade, huru 

 Gruds rättvisa icke uteblef, om den än dröjde. Och som 

 exempel härpå framhöll han Bonaparte, hvars letnadslopp 

 utmärktes af alla laster, grymheter och „en calculerad 

 immoralité", „under desse former — fortsatte Armfelt — 

 har han varit världens tyrann, för att ej säga beherskare, 

 i både fysiskt och moraliskt afseende. Låtom oss nu 

 fästa vår oppmärksamhet på stunden, då denna framgång 

 vänder sig till ett det grufvel. fall — och hvem Försj^nen 

 nyttjar för att utföra sin rättvisa? — Jo, då han anfaller 

 -en nation, hvars styrelse till och med med oppoffringar 

 sökt undvika krig med honom, och hvem gifver Gud riset 

 att slå honom med — den mest moraliske, den bäste, den 



') L. Gr. v. Haartroan t. Tengström 15 febr. 1812. 

 Nat. o. Folk, H. 69. 



