510 



correspondance, som måhända är en af de vidsträcktaste 

 i Europa, är för mig en conversation, där det framfarne 

 och det närvarande bortblandar framtiden — som om 

 en sådan vore möjel. och kunde bhfva drägelig. Med 

 ett ord, je fais des chateaux en Espagne, tout comme le& 

 enfants font des chateaux de cartes, qu'il ne faut, hélas! 

 qu'un souffle pour détruire." i). 



Så godt som till Armfelts sista dagar fortgick den 

 skriftliga konversationen mellan de två statsmännen, hvilka. 

 i fråga om politiska principer, begåfning och sträfvanden 

 hade så mycket gemensamt, men också skilde sig från 

 hvarandra med hänsyn till personlig läggning och sociala 

 traditioner. Ehuru nedtyngd af sjuklighet och tidtals svårt 

 ansatt af plågorna, upphörde Armfelt icke att med sin 

 vanliga liflighet, som kanske mer stimulerades än matta- 

 des af sjukdomen, diskutera med Tengström de äm- 

 nen, som tidigare tagits till tals. Redan på våren 1813 

 begynte han tala om sin „fatala" hälsa, som fördröjde 

 hans svar, men, förklarade han, „van att göra våld på 

 mine fysiske känslor, komma dessa sällan i beräkning, då 

 mine plikter så påfodra". Från årets slut, då det onda. 

 begynte att taga öfverhand, inleddes brefven som oftast 

 med omnämnande af just öfverståndna anfall med ty åt- 

 följande mattighet och svårighet att för tillfället yttra 

 sig utförligare. Så begynte ett bref i början af år 1814r 

 med ursäkter för att „en dödel. sjukdom" hindrat honom. 



1) Till Tengström "/j, ^°/., 1812. I det förstnämnda brefvet utta- 

 lade Armfelt sin glädje öfver att T. „aflagt titlar och oeremonialer" 

 i brefväxlingen. ty för sådant liade han med åren blifvit allt mer lik- 

 giltig. Titlarna kommo sedermera nog åter fram. I adressen använde 

 A. titeln „monseigneur", som Speransky regelrätt gifvit biskopen. 



Bidrag t. känned. af Fini.- 



