511 



från att svara, och det slutade med orden: „Nu är det 

 så alldeles förbi med all skrifförmåga, så jag blott orkar 

 försäkra om den oföränderl. vänskap etc." I ett annat 

 kort därpå följande berättade Armfelt, att lian just haft 

 feber och måste hålla en tyngd på sin darrande högra 

 arm, för att hålla den stilla, men att han icke kunde lägga 

 armarna i kors och göra intet, då han hade att göra. '-)■ 

 Det hvilade till en början en viss förbehållsamhet, en 

 något satirisk högtidlighet öfver Armfelts uttalanden, väl 

 förklarliga genom den misstro till biskopens lojalitet, hvar- 

 om han samtidigt yttrade sig för andra. Och aldrig för- 

 svunno satiren och den förnäma öfverlägsenheten h. o. h. 

 Med reflexioner i allvarlig och förtroendefull ton blandade 

 sig docerande förmaningar och ironiska insinuationer, med 

 yttringar af vördnad och tillit förebråelser för slapphet 

 och partiskhet, uttryck för hans hjärtas mening, stundom 

 ursäktade med en vädjan till krigarens vana vid ett rätt- 

 framt språk. Men i allmänhet får det sägas, att i den 

 mån korrespondensen fortgick och Armfelt lärde sig känna 

 sin förmodade antagonists- tänkesätt och värdera hans 

 stora begåfning, i samma mån blef ock förhållandet mer 

 förtroligt och öppenhjärtigt; kansler och prokansler blefvo 

 „de bästa vänner i världen". Icke endast att Armfelt 

 gaf uttryck åt sin beundran för Tengströms snille och 

 administrativa förmåga, han uttalade också sitt fulla för- 

 troende för dennes grundsatser och patriotiska sinnelag. 

 Afven då han beklagade, att han icke kunde vara af 

 samma mening med biskopen i akademiska frågor, som 

 lifligt rörde och upprörde honom, underlät han icke att 



1) Till Tengström 27 mars, 8 o. 31 mai, 23 nov., 4 dec. 1813,. 

 5 o. 19 Jan., 24 maj, 9 juli 1814. 



Nat. o. o. Folk, H. 69. 



