512 



i de artigaste ord uttala sina känslor af „oskrymtad vän- 

 skap", af „oföränderlig vänskap och den fullkomligaste 

 högaktning": någon gång kunde tonen t. o. m. blifva rätt 

 innerlig och sentimental. Hösten 1812, då Armfelt på en 

 tid icke hört något ifrån akademin, förklarade han, att 

 detta var nog så bra, ty det visade, att hans åtgärd icke 

 behöfdes, och för öfrigt litte han på prokanslers omsorg. 

 „Öfvertygad om det nit — menade han — med hvilken 

 akademins procanceller arbetar på att vi må förtjäna vår 

 goda monarks nåd, är jag fullkoml. tranquil på allt hvad 

 som rör detta lärosätes rykte och ära." I slutet af år 1813, 

 då han just hämtat sig från en svår sjukdom, önskade 

 han att biskopens hälsa måtte „continuera att vara god 

 och akademin länge jouera af sin procancellers stora ta- 

 langer samt jag af dess värksamma biträde'".^) 



Kort därpå slöts den redan nämnda akademiska kon- 

 troversen, hvarunder Armfelt i bittra ord uttalade sig om 

 en del consistoriales och äfven gaf biskopen hans be- 

 skärda del. Historien gjorde ett mycket obehagligt in- 

 tryck på Armfelt, såsom också Tengström kände sig djupt 

 berörd af de erhållna förmaningarna, djupare än menin- 

 gen varit. Men äfven därefter fortsatte Armfelt att på sitt 

 meddelsamma sätt, om också med minskad förtrolighet, 

 att uttala sig om händelser och förhållanden hemma och 

 ute. I sina sista bref talade han om ett eventuellt sam- 

 manträffande i Abo, och då biskopen på sommaren 1814 

 ärnade sig till Petersburg såsom medlem af en tilltänkt 

 deputation, uttalade han sin f ägnad öfver att kunna „spra- 

 ka om hvarjehanda" med biskopen, om nämligen hälsan 



1) Armfelt t. Tengström 22 mars, 14 maj, 10 juli, 16 okt. 1812, 

 31 maj, 23 nov., 4 dec. 1813, 5 o. 19 jan. 1814. 



Bidraar t. känned. af Fini. 



