518 



ännu vore hvad hon borde vara, att hon ej uppfyllt än- 

 damålet med dess utvidgning och förbättring". Och hvad 

 Armfelt i öfrigt uttalat om consistoriales, framgår af v. 

 Haartmans ord i nämnda betänkande om halflärdomen, 

 partiandan och makligheten inom akademin, ty utan att 

 känna sin förmans tankar i detta ämne, hade den unge 

 sekreteraren icke kunnat framkomma med slika insinua- 

 tioner. 1) I ett ögonblick af stark förbittring lät Armfelt 

 också undfalla sig talet om „väl betalte lathundar", som 

 „propagera odugliga medborgare". 2) 



Så öppenhjärtigt, som i sina enskilda yttranden, ut- 

 lät sig nu Armfelt icke i sina skrifvelser till konsistorium. 

 Tvärtom kännetecknades dessa af den upplyste chefens 

 A^älvilja och hjälpsamhet, af världsmannens höfligt smick- 

 rande språk. Men så ofta och med sådan patos uttalade 

 sig Armfelt i sina skrifvelser om akademins höga upp- 

 gifter och lärarnes såväl som lärjungarnes skyldighet att 

 genom nitiskt arbete göra sig förtjänta af kejsarens väl- 

 gärningar, att man med skäl kunde sluta till, att kans- 

 ler icke var belåten med akademins prestationer i detta 

 hänseende. ^) Kändt blef det också inom konsistorium, 

 att Armfelt uttalat sig oförmånligt om insikterna och för- 

 mågan hos den ämbetsmannakår, som utgick från uni- 

 versitetet. *) Och måhända förde det alltid beställsamma 



M Aminne saml. — S. 336—337. 



2) Tegnér III: 442. 



'') Att det också var meningen, framgår af Armfelts skrifvelse 

 till J. A. Elirenström d. ^^jo 1812: „Med akademin går det haltande, 

 ehuru jag skrubbar opp dem och hutar åt dem postdagel. Men ledsnar 

 ag, så tager dem djäfvulen, cet oracle est plus sûr que celui de 

 Calcas. " Ehrenstr. afskr. saml. 



*) K. P. 18 dec. 1812 § 7. 



Bidrag t. känned. af Fini. 



