9. 



Konflikter. 



Hade det goda föi hållande mellan den akademiska 

 senaten och dess högste styresman, som vid årsskiftet 

 1814 på ett så vackert sätt kommit till uttryck i konsi- 

 storii ödmjuka iyckönskningsskrifvelse, fått ostördt fortgå 

 ännu någon tid, skulle utan tvifvel Armfelts kansleriat 

 kommit att i de akademiska lädrens minne kvarstå såsom 

 en tid af lugn utveckling och godt samförstånd. Men till 

 all olycka inträffade, några månader innan Armfelts lefnad 

 lyktades, en händelse, som lämnade efter sig mycken bit- 

 terhet i sinnena och som fördunklade den vackra bild 

 prokansler och konsistorium i sina skrifvelser tecknat af 

 sin „aldrig nog vördade styresman", „sånggudinnornas 

 älskling" och akademins „välgörare". Med anledning af 

 en tvistefråga, som i det föregående ett par gånger blifvit 

 berörd, fann sig nämligen Armfelt, efter enskilda uttalan- 

 den af missnöje, föranlåten att tilldela det akademiska 

 konsistoriet en officiell admonition, så allvarlig och lesolut, 

 att den — huru berättigad den i grunden än må ha varit 

 — med allt skäl kunde, med ett tidens uttryckssätt, kallas 

 „ovanlig och härtills ohörd". 



De första åren af 1800:talet tyckas förhållandena 

 inom konsistorium varit tämligen lugna. Naturhgtvis hade 

 det händt, att meningarna brötos tvärt mot hvarandra. 



Bidrag' t. känned. af Fini 



