559 



Men den, som icke insåg detta, var Calonius. Se- 

 dan han af konsistorium satts i tillfälle att utlåta sig om 

 sin motspänstige kollegas förklaring, afgaf han, efter en 

 dryg, men på grund af andra tjänstegöromål väl förklar- 

 lig betänketid, ett icke mindre vidlyftigt svar i form af 

 ett dictamen till konsistorii sammanträde den ^^/s 1813. 

 Detta svar var ytterst personligt och öfvergick i insinuatio- 

 ner mot Lagus h vad han tillåtit sig i den första skrifvelsen. 

 Den åldrige och sjuklige mannen, som ytterligare retats 

 af sitt nederlag i konsistorium, åtnöjde sig icke med att 

 endast lämna en saklig utredning af de omtvistade frå- 

 gorna, utan fyllde en god del af sin replik med en 

 bevisföring, som afsåg att ådagalägga, hurusom Lagus 

 handlat under inflytelsen af egennyttiga afsikter. Af den 

 framställning Lagus gifvit af frågorna, dem han „med en 

 förvånande oredighet hoprört och sammantrasslat", fram- 

 gick, så menade Calonius, numera klarligen, att Lagus 

 eftersträfvade „att, om möjligt blefve, bemäktiga sig sty- 

 relsen af alla auskultantexamina". Då Lagus beskyllt 

 Calonius för att ha öfverskridit sina rättigheter, så hade 

 han yrkat en ny lära, som var „dels så orimelig dels så 

 emot sanning och värkeliga förhållandet stridande", att 

 om Calonius inginge i en vidlyftigare vederläggning, 

 han „därigenom endast skulle förråda en brottslig miss- 

 tröstan till amplissimi consistorii egen urskillning". Exa- 

 men var en den juridiska fakulteten egentligen tillhörig- 

 förrättning, i hvilken moralium professor ägde deltaga 

 såsom „en adjungerad person endast för att examinera i de 

 stycken honom tillhöra, med rättighet att efter slutadt 

 examen inför fakulteten, men icke ensidigt, yttra sig om 

 de examinerades insikter i naturrätten". Dessa moralium 



Nat. o. Folk, H. 69. 



