561 



närs sökt sig in på den militära banan. Då näppeligen 

 någon bonde fanns, som icke förstod „dessa påtagliga or- 

 saker", var det „högst eftertänkeligt" att sådant kun- 

 nat undgå prof. Lagus' skarpsynta ögon. „Men till äf- 

 ventyrs — förmodade Calonius spefullt — har han ej velat 

 se dem, på det han så mycket dristigare kunde skjuta 

 skulden till det från längre tid tillbaka hotande och nu 

 med starka steg instörtande barbariet uppå den juridiska 

 fakulteten, som däri likväl icke äger någon del." 



Calonius afslutade sin bäska replik med den förkla- 

 ringen, att han icke ämnade yttra sig vidare i denna fråga 

 som till hans stora förvåning gifvit anledning till en 

 skriftväxling i st. f. att konsistorium genast skridit till 

 aflägsnande af hindren för värkställigheten af en på för- 

 fattningar och ^/.^ århundrades praxis grundad examen. 

 Och han undanbad sig att vidare inkommoderas med 

 Lagus' skrifvelser. „För den kloka och tänkande — yttrade 

 han — torde detta göra tillfyllest. Den det icke är, ho- 

 nom skulle jag förgäfves bemöda mig att öfvertyga." 

 Men han anhöll icke mera om något domslut af konsi- 

 storium, utan yrkade på att hela saken måtte allerödmju- 

 kast refereras till kansler, hvilken såsom „en högtupplyst 

 älskare och beskyddare af ordning och rättvisa" säkerli- 

 gen skulle tillhålla moralium professor att förblifva inom 

 gränsen af sin adjunktion. i) 



Ännu en gång satte konsistorium prof. Lagus i till- 

 fälle att försvara sig mot vederpartens hårda och krän- 

 kande tal. Det sätt, hvarpå Lagus nyttjade detta till- 

 fälle, är karakteristiskt för hans temperament och skrif- 

 sätt. ..Skall jag härvid — så inledde han sitt ödmjukaste 



^) Kansl. ämb. brefakter 1813 n:o 63. 



Nat. o. Folk, H. 69. 



36 



