563 



läraren anstod det icke att „stillastående föra klagomål öfver 

 den mänskliga ofullkomligheten utan att röra handen för 

 att minska den, att med bortvänd blick ifrån våra närmaste 

 förfäders grundhghet, allmännare bildning och duglighet, 

 ofta för flera stånd, uppgifva hoppet att till samma, om 

 ej i lika förhållande högre punkt lyfta vårt växande släkte, 

 som vi på litterära resurser säkert äre rikare än de voro". 

 Utan han ägde att efter noggranna examina åtvarna för- 

 sumliga och till studier obekväma studenter att begifva 

 sig ifrån akademin till „någon annan redelig handtering". 

 Ett sådant handlingssätt var icke hårdhet; tvärtom hand- 

 lade den kärlekslöst, som uppträdde annorlunda; han 

 glömde icke endast enskildas fördel, utan jämväl statens, 

 hvars bestånd berodde på skickliga och dugliga ämbets- 

 män o. s. v. 



Utom af omtanken om den studerande ungdomens 

 och statens bästa, förklarade Lagus sig drifven af önskan 

 att häfda moralium professors jämlikhet med juris pro- 

 fessorn, en jämlikhet, som han ansåg lika nödvändig för 

 rättvisa och skick vid examina och andra akademiska mål 

 som obehaghg och oläglig för „den mer eller mindre 

 småsinte despoten"'. Det var för detta syftemål och för 

 „reklamerande" af moralium professorns i författningarna 

 grundade, men kränkta rättigheter, förklarade Lagus, „som 

 jag i hopp om samtidas, säker om eftervärldens rätt- 

 visa dom vågat exponera mig för de vidrigheter, hvilka 

 af mig anade, eller måhända oförutsedda, möjligtvis kunde 

 blifva följder af mitt nödtvungna steg". 



Summan af Lagus' utläggningar var, att laglig praxis 

 måtte sättas i den närvarande olagligas ställe. En hän- 

 vändning till kansler förkastade han såsom stridande mot 

 konstitutionerna. „Jag påstår därföre — slöt Lagus sin 



Nat. o. Folk, H. 69. 



