576 



detta lärosäte lågande värma", skulle veta att efter tör- 

 tjänst bedöma de obehöriga och obevisade tillmälen, med 

 hvilka Calonius börjat och slutat sin skriftväxling. Men 

 han flydde icke till kanslers nåd, ty, menade han, ,.jag 

 förgrep mig emot akademins högsta styresman, om jag 

 som medborgare och ämbetsman i detta mål ej väntade 

 allt, hvad det allmänna har rätt att fordra af E. Exc:s 

 rättvisa". 



Först en tid efteråt, i medlet af mars, blef kon- 

 sistorii majoritet färdig med sin egen förklaring.^) 

 Punkt för punkt bemötte konsistorium i denna af pro- 

 kansler uppsatta förklaring — som vi känna efter förfat- 

 tarens koncept — de invändningar Calonius gjort. En- 

 dast i ett par obetydliga punkter medgafs, att fel skett 

 eller att tvifvelsmål kunde råda; i allt väsentligt var 

 konsistorii uppfattning fast grundad på höga öfverhetliga 

 författningar, hvilka ännu kvarstodo „oåterkallade, oin- 

 skränkte och oförändrade, alldeles sådana den höga lag- 

 stiftaren gifvit dem, och således till sin bokstafveliga ly- 

 delse i samma fulla och förbindande kraft, som de den- 

 samma af H. Kejs. M:ts nåd för Finlands folk och i en- 

 lighet med thy allernådigst förlänta konstitution i lycklig 

 stund erhållit". Mot dessa författningar hade Calonius 

 icke kunnat stöda sig på något enda konunga- eller kans- 

 lersbref och hans „godfinnande eller yttrade önskan att 

 med i fråga varande examina annorlunda tillgå och för- 

 hållas borde än höga öfverhetliga stadgar det påbjuda", 

 kunde icke sättas i stället för klar lag. 



Till en början försvarade sig konsistorium mot an- 

 märkningen, att sakens af dömande bort genast öfverlåtas 



1) K. P. 16 mars 1814. 



Bidra"- t. känned. af Fini. 



