590 



näpsande. Som Tengström i början af år 1814 tyckes i 

 enskildt meddelande ha parlerat för sina skyddslingars 

 bästa, tog sig Armfelt häraf anledning att i samma skrif- 

 velse, hvari nyssnämnda omdömen om Lagus och Calo- 

 nius gåfvos, äfven tilldela biskopen följande sarkastiska 

 admonition : 



„Den pompeusa éloge Herr Biskopen ger en del af 

 de nya professorerne, som akademin fått genom vår gode 

 kejsares munificence, borde på mig göra samma effekt 

 som den rekommendation, hvilken determinerade mig att 

 hos H. K. M. anliålla om deras befbdran; men erfaren- 

 heten har äfven i akademiska mål, oaktadt all min okun- 

 noghet, lärt mig, att tron, som, ju blindare den är, för 

 oss till den eviga lycksaligheten, likväl i timmelig måtto 

 har en motsatt värkan och mer skadar än gagnar oss i 

 denna tunga värld. — Folk, lärde, estimerade af Er själf 

 som varelser af ära och djupa insikter, hafva försäkrat 

 mig, att bland desse herrar funnes sådane, hvilka i Upp- 

 sala näppel. kunde vara docenter. — Hvad deras sed- 

 lighet — — och principer angå, äro mine notioner så- 

 dana, så att de säkerl. ej häruti kunde vara professorer. 

 — Likväl högaktar jag hos T. det starka caractèrs drag, 

 som af intet ej allenast vill göra något, utan äfven myc- 

 ket ; det är på det viset som de heliga fäderne Pius d. 

 II och Sixtus d. V erhållit sin största rätt till odöd- 

 lighet."!) 



Två månader efteråt, då Armfelt mottagit Lagus' och 

 konsistoriimajoritetens vidlyftiga förklaringar, berättade 

 han för prokansler, att han „med ledsnad och bekymmer" 

 flere gånger genomläst akterna i den obehagliga tviste- 



1) Den 23 febr. 1814. 



Bidrag t. känned. af Fini'. 



