592 



vid adjunkturernas besättande — skall jag dock aldrig gå 

 ifrån den öfvertygelsen, att akademin skulle bättre gå, 

 om dess yngre medlemmar, misstroende sina af tidens anda 

 besmittade tankesätt, med i-esignation ville följa det ef- 

 tei'döme de hafva uti sina äldre kolleger, hvilka, under 

 ett fjerdedels- sekel, varit akademins ära ocli upplysnin- 

 gens sanna befrämjare inom vårt fosterland! Jag stärks 

 i denna min öfvertygelse, då jag läser handlingai-ne uti 

 målet emellan Calonius och Lagus. Tills vidare suspen- 

 derar jag mitt omdöme om saken, men aldrig skall jag- 

 kunna anse de yttranden, någre af de yngre professo- 

 rerne uti denna sak afgifvit, enlige med deras egen och 

 den domstols värdighet, till hvilken akademins äldsta lä- 

 rare, som njöt allmänhetens odelade aktning såväl inom 

 som utom lands, hade vädjat uti en sak, som under för- 

 fattningarnes ofta missbrukade skydd angrep dess fram- 

 farne och närvarande tjänstemanna befattning. Men — 

 jag lämnar detta oangenäma ämne, olyckligtvis ej för 

 sista gången, ty nog lär jag ännu få befatta mig med 

 denna scandaleusa sak. Önskeligt hade det varit, om 

 man, som Farbror sä sant och skönt yttrat sig, hade 

 kunnat kasta en slöja öfver dessa svagheter och misstag 

 samt, åsidosättande minnet af framfarne händelser, med 

 en lugn blick skåda in [i en] ljusare framtid!"' 



Kände sig Tengström pinsamt berörd af Armfelts 

 ,. okonstlade uppriktighet", så måste han haft ännu svå- 

 rare att fördraga ett så myndigt uttalande af den ..unge 

 och oerfarne" kanslerssekreteraren. I sitt svar till denne 

 tyckes han också gifvit sin unge vän det goda rådet att 

 uttala sig med större måttfullhet, ty en månad efteråt 

 svarade v. Haartman, att han ansåg sin nådiga farbrors 

 yttrande ,.om den moderation man i allmänna affairer bör 



Bidrao^ t. känned. af Einl. 



