593 



iakttaga" som ett nytt bevis på dennes förtroende ocli 

 ynnest. Ehuru „af ett mera sangviniskt temperament", 

 hade han sökt följa denna grundsats, och han var 

 glad öfver att endast „passive" behöfva deltaga i målets 

 slutliga afgörande mellan Calonius och Lagus. Men om 

 sin mening i förevarande ämne yttrade han frimodigt: 

 „Af hjärta och själ föraktar jag denne senare och hans 

 yngre kamrater, som på ett så ovärdigt och oanständigt 

 sätt angripit Calonii heder och ämbetsmanna befattning; 

 jag medgifver, att moderation bör grundlägga alla beslut 

 rörande ärender af större vikt, men jag tror att denna 

 regel, liksom allt annat, tål undantag. Det gifves tillfäl- 

 len, då öfverheten bör nyttja all den makt, hon äger; jag- 

 tror förhållandet vara sådant uti ifrågavarande sak. En- 

 dast genom Lagi afsättande kan det onda utrotas. Det 

 är min tanke; excellensens känner jag ej ännu: han torde 

 afvakta konsistorii förklaring. Jag hoppas Farbror ej illa 

 upptager den uppriktighet, med hvilken jag yttrat mig: 

 den ingår uti den djupa vördnad och sanna tillgifvenhet, 

 med hvilken jag städse har äran framhärda etc." ^) 



Ännu mindre än det föregående uttalandet kunde 

 detta tillfredsställa prokansler, som därtill ännu intogs af 

 farhåga för att det af v. Haartman så raskt förordade 

 botemedlet mot oron värkligen påtänktes. Ty i ett föl- 

 jande bref fann sig v. Haartman föranlåten att lugna sin 

 nådige farbror med den förklaringen, att någon fråga icke 

 förevarit om Lagus' afskedande. Men för egen del för- 

 svarade han en sådan åtgärd med ord, som bebådade den 

 blifvande byråkraten. 



„Jag tvifiar på — skref v. Haartman den ^^\ 1814 



') D. 17 dec. 1813. 

 Nat. o. Folk, H. 69, 



38 



