60-i 



anleclnirig till så många betraktelser, att jag ej kan neka 

 mig det nöjet att nu redan besvara det. Jag gör det 

 utan all annan pretention än för att kanske bevisa, huru 

 uppriktigt jag önskar, att alltid få vara i den nära rela- 

 tion med min Farbror, som hittills. Det kan väl ingen 

 vara mera berättigad än Farbror att få tillbringa sina 

 återstående dagar uti lugn och skild från alla pubhqva 

 befattningar. Ingen kan uppriktigare än jag önska Far- 

 bror detta lugn, ehuru jag lika uppriktigt tillstår, huru 

 mycket icke allenast landet, utan äfven akademin därige- 

 nom förlorar. Min egen förlust i detta fall må jag icke 

 nämna om; den är oersättlig för en ung man, som, med 

 alla andra fel, icke delar tidehA'arfvets och sina jämnåri- 

 gas förakt för den i samhällets tjänst grånade ålderdo- 

 mens erfarna råd. Jag hyser dock det hopp, att alltid få 

 nalkas min Farbror med min vanliga uppriktighet. Och 

 om jag äfven ej ägde detta hopp, är jag ej nog egoist att 

 för min skull önska Farbrors kvarblifvande uti affärerna, 

 lien annat är förhållandet, då fråga blir om akademin och 

 det allmänna. Sinnena vid akademin äro icke lugna, 

 icke enige. Det behöfs en fredlig man, som njuter allas 

 förtroende, för att kunna sammanhålla det hela. Hon 

 ägde det uti min Farbror, hon kommer att äga motsatsen 

 uti den, som utan tvifvel blir Farbrors efterträdare. Jag- 

 vill ej fråntaga någon, ej mindre honom, hans värkliga 

 förtjänster, men framtiden skall utvisa, om han som pro- 

 canceller gagnat eller skadat akademin." 



v. Haartman antydde icke närmare, hvem han me- 

 nade, och vi måste af stå från visshet i detta ämne. ') Men 



1) Möjligen kunna ti gissa på professor primarius. domprosten 

 Gr. Gadolin, som åtm. en gång nnder korrespondensen med Tengström 

 omnämndes af v. H. med misshag. 



Bidrag t. känned. af Fini. 



