605 



han framhöll lika hemligsfullt, hurusom „allt tyckes båda 

 en förändring uti det allmänna", „allt önskar en omstöp- 

 ning af styrelsen", och han lämnade osagdt, om denna 

 förändring låg „uti själfva sakens natur, såsom nödvändig, 

 eller om vi ej snarare själfva, att jag så må säga, provocerat 

 den". De voro icke så få till antalet, som trodde „sig 

 vuxne den befattning att omskapa styrelsen". Haartman, 

 som själf hyste „föga kärlek för förändringar och pro- 

 jekter", ansåg det därför för en stor lycka, om man finge 

 begagna sig af Tengströms vidsträckta erfarenhet. „Men 

 — tillade han — jag afbryter detta ämne för att icke 

 gifva anledning till någon misstydning af mina tänkesätt, 

 hvilka alltid äro och blifva välsinnade, om de äfven nå- 

 gon gång, eller kanske i de flesta fall, skilja sig ifrån 

 andras. Vare detta endast sagdt för att ådagalägga, huru 

 önskeligt det vore för det allmänna, om Farbror ej retire- 

 rade sig." 1) 



Tanken på reträtt sysselsatte ännu en tid framåt 

 Tengström, och den tyckes t. o. m. ha kretsat kring möj- 

 ligheten af ett afstående från själfva biskopsämbetet. En 

 månad senare, den ^^/^ g. st., skref näml. v. Haartman 

 ånyo: „Svårligen torde den retraite. Farbror önskar er- 

 hålla, kunna afslås. Det torde dock ej gifvas något exem- 

 pel hos oss, att en biskop tagit afsked! Då man passerat 

 60 år, är man visserligen berättigad att få lämna alla 

 publiqva affärer. De flesta människor önska dock redan 

 att vid de åren, då man äger full kraft och värksamhet, 

 få retirera sig ! Jag tror mig ej hafva orätt, då jag på- 

 står, att det är ett allmänt drag uti vårt national lynne. 



') Den 20 juni 1814. 

 Nat. o. Folk, H. 69. 



