611 



måst öfvergifvas, flyttade Armfelt högsommartiden ut 

 till Tsarkoe-Selo, där tillståndet något förbättrades, men 

 utan att gifva egentliga förhoppningar om tillfrisknande. 

 Armfelt gladde sig som ett barn åt flyttningen, berättad© 

 lian åt Ehrenström, och tyckte att hälsan förbättrades^ 

 men, tillade han med samma, „il y a des moments ou je 

 suis accablé de lassitude", i) 



Med stigande oro följdes Armfelts hälsotillstånd af 

 hans närmaste omgifning och af dem, som i den sjuke 

 statsmannen vördade ett af de främsta stöden för Finlands 

 statsskick. Bland dem var det måhända ingen, som i 

 högre grad än Walleen kände sig oroad af tanken på 

 ett ombyte i Armfelts höga ämbete. Han hade, såsom vi 

 känna, dragit sig tillbaka från befattningen med de aka- 

 demiska ärendena redan under Speranskys sista tid, men 

 såsom ledamot af den finska komitén hade han kommit i 

 flitig beröring med Armfelt och därunder lärt känna 

 dennes svagheter och styrka. Till en början ansåg han 

 sig bemött med bristande förtroende och égard; han kla- 

 gade för Tengström öfver att hans och Rehbinders menin- 

 gar ofta ignorerades, och senare berättade han om obe- 

 hag, han haft af Armfelts oförsiktigheter. Men han drog 

 sig icke för att gifva sitt stora erkännande åt dennes stats - 

 mannaförmåga, patriotism och inflyttande hos kejsaren, 

 och vi veta, att han hälsade med tillfredställelse Arm- 

 felts utnämning till kansler. Bl. a. framhöll han såsom 



') Ehrenstr. afskr. saml. Till Tengström skref Armfelt den */t 

 1814, att han återigen varit för döden, „men Försynen har ej täckts 

 tillåta slutet på mitt långa elände, utan förmodel. beslutit, att jag 

 med en usel kropp och ett nedslagit humeur skall existera onyttig 

 för alla och mig själf samt andra till last". 



Nat. o. Folk, H. 69. 



