621 



felts efterträdare utse en landsman, i) Men litet senare 

 fann lian sig af en särskild anledning föranlåten att till 

 eget försvar afgifva en förklaring, där tonen mot Arm- 

 felts minne var förändrad. Ehuru v. Haartman tidigare 

 uttryckligt framhållit för Tengström, huru själfständigt 

 Armfelt alltid handlade i akademiska frågor och huru litet 

 han låtit sig influeras af sin sekreterare, hade en del aca- 

 demici, efter hvad han inhämtat, „haft den godheten" att 

 tillskrifva honom, den passive och underordnade tjänste- 

 maDnen, alla de obehagligheter, som vederfarits dem under 

 Armfelts kanslerstid. Mot en så orättvis förebråelse vände 

 han sig med indignation. „Kände de då ej sin cancel- 

 ler'?" frågade han prokansler. „Hvarföre beskyllde de hans 

 sekreterare för de inconséquencer, som voro en naturlig, 

 en oundviklig följd af chefens légèra caractère? Hade 

 jag någon del uti hans enskilta correspondance? Förde 

 jag den penna, för hvilkens sarkasmer ingen skonades? 

 Tror man, att jag ägde hans fulla förtroende? Nej. Jag- 

 skulle kunna bevisa motsatsen, men jag skulle då kanske 

 komma att berömma mig själf: det är ej min sak. Jag- 

 var honom af hjärta och själ tillgifven, det medger jag. 

 Men var det ett fel af den, som var honom allting 

 skyldig?" 



Efter dessa ord till själfförsvar kom v. Haartman 

 att beröra sin chefs ostadighet i fråga om löftens upp- 

 fyllande. Tengström tyckes nämnt för honom om något 



^) Den 4 sept. 1814. „G-enom hans död blefvo våra allmänna 

 affärer liksom paralytiserade. Vi förtviflade redan, ty alla våra fien- 

 der rustade sig till hämnd; vi tr'odde oss redan se våi't lilla skepp, 

 utan styrman, äntras, — och huru orättvise voro vi icke? Vi glömde 

 — att Alexanders tankesätt emot Finland äro oföränderlige." (Jmfr 

 Oma maa Vr 327.) 



Nat. o. Folk, H. 69. 



