622 



löfte om befordran — det gällde J. J. Tengströms ome- 

 delbara utnämning till v. bibliotekarie efter Pipping — 

 som Armfelt afgifvit tvärt emot uppgift till sin sekre- 

 terare och lämnat oinfriadt, hvarför tjänsten nu skulle 

 besättas enligt författningarna. „Sådan var han", me- 

 nade v. Haartman med anledning häraf och omnämnde ett 

 par exempel på samma opålitlighet, som förklarades af 

 benägenheten att lofva, innan han rätt kände en sak, O Och 

 v. Haartman utropade till sist: „Ack! hvad det hade varit 

 för en stor man, om han uti sitt sinne, sitt hufvud, hade 

 haft mera stadga! Oaktadt alla ledsamheter jag haft af 

 denna ostadighet, glömmer jag aldrig hans förträff hga sätt 

 att umgås med sine underhafvande, hans vänliga , hans 

 söta (sit venia verbis) väsende." ^) 



Harmen öfver det oförtjänta klandret och miss- 

 nöjet med Armfelts bristande uppriktighet fördunklade 

 således icke hos v. Haartman känslorna af vördnad 

 och tacksamhet för den bortgångne. Tyvärr saknades 



^) „Så förhöll han sig — berättade v. Haartman — i adjunkten 

 Lagi samt uti professorn Lagi sak. Han yttrade sig öfver den i för- 

 hand, han lofvade, innan han kände sakens beskaifenhet. När den 

 skulle décideras, var han alltid af sin sekreterares tanke (välförståen- 

 des att densamma var rättvis) och tillstod först långt efteråt, att 

 han munteligen och skrifteligen hade varit af en helt annan." 



^) Till Tengström 10 okt. 1814. — E,edan i ett föregående bref 

 till prokansler hade v. Haartman omnämnt det missnöje en del per- 

 soner vid akademin hyste mot honom med anledning af hans påstådda 

 del i den Calonius — Lagus'ska tvistens afgörande, och då han in- 

 hämtat att man icke enhälligt önskade Rumjanzow till kansler, tänkte 

 han sig att i denna motsträfvighet möjligen förelåg en demonstration 

 mot honom själf. „Vore jag ej en så obetydlig varelse som jag är 

 — skref han den ^^/g till Tengström — så skulle jag falla på den 



Bidrag t. känned. af Fini. 



