639 



stod i gemenskap med Abo akademi, genast såg i perso- 

 nen en bekant, i saken ett föremål för sin uppmärksam- 

 het, i bägge ett för deltagande och tjänster: en sådan 

 kansler kan icke, vill icke i skilsmässans stund lägga ett 

 band på sin känsla eller förneka den rörelse, som förut 

 varit vid alla skiften af vikt och blifvande inflytelse lika 

 så synbar som uppriktig. Om därföre i detta ögnablick 

 saknaden — akademin älskar att tro det — icke är främ- 

 mande ens för Kd. Exc:s hjärta, blir den ett nytt bevis 

 på E. Exc:s oföränderliga varma tillgifvenhet och ett nytt 

 anspråk på akademins lika oföränderliga tacksamhet och 

 vördnad." 



„Näst öfvertygelsen att hafva varit och än vara så 

 älskad som Ed. Exc. det förtjänar — slöt konsistorium- 

 sin skrifvelse — skall vissheten om Alexander den för- 

 stes utmärkta nåd mot ett lärosäte, hvars flor och upp- 

 komst Ed. Exc. af alla krafter befordrat, bidraga att för- 

 sona Ed. Exc. med ödet och utplåna den föi'sta känslans 

 obehagligare intryck."^) 



På dessa vemodigt cirklade ord, som på en gång- 

 skulle utgöra en vördnadsfull af skedshälsning och bringa 

 den åldrige f. d. kanslern tröst, svarade grefve Wachtmei- 

 ster med vackra och försonliga ord. „Med upprördt hjärta 

 och de mest smärtande minnen af det förflutna" hade han 

 mottagit prokanslers och konsistorii skrifvelse. Denna 

 skrifvelse, den sista han hade att vänta sig „efter sex- 

 tonårig den närmaste förening, det mest stadgade förtro- 

 ende och en må hända sällsynt ömsesidig tillgifvenhet", 

 hade förvissat honom om fortvaron af akademins aktning 

 och vänskap. „Det band, som oss förenat, är då upp- 



1) K. R. 24 okt. 1809. 

 Nat. o. Folk, H. 69. 



