665 



att taga särskild befattning med de finska ärendena och 

 såsom kejsarens följeslagare under dennes resa i Finland i 

 början af år 1809 hade han blifvit personligen känd i landet. 

 Men det kan knappt sägas, att den värksamhet han utöfvat 

 och de tänkesätt han lagt i dagen skulle gjort honom sär- 

 skildt förtjänt af sympatier och tillgifvenhet. Såsom ut- 

 rikesminister hade han haft sin runda del i det hemlig- 

 hetsfullt planlagda anfallet på Finland, och när eröfringen 

 ansågs för ett fait accompli, företrädde han i fråga om 

 storfurstendömets framtida politiska ställning en uppfatt- 

 ning, som tillvunnit honom nåd inför senare tiders rysk- 

 nationalistiska historieskrifning. ^) Rehbinder berättar i 

 sina memoarer, att Rumjanzow ifrigt tillrådt kejsaren 

 att begynna kriget mot Sverige, och då eröfringen af 

 Finland däraf blef en följd, ansåg han detta land såsom 

 ett särskildt föremål för sitt beskydd. „Ce seigneur — 

 skref ßehbinder — considéra la nouvelle province dont 

 l'empire venait de faire l'acquisition comme son enfant 

 et voulut l'honorer d'un patronage dont nous étions, à la 

 vérité, plus flattés que contents." Tvungen att följa kej- 

 saren till Erfurt i slutet af 1808 och därefter upptagen 

 af en beskickning till Frankrike, hade han för en tid för- 

 lorat ledningen af de finska ärendena och efter sin hem- 

 komst uttalat sitt missnöje med beslutet om landtdagens 

 sammankallande och stadfästelsen af storfurstendömets 

 konstitution. Under ett samtal med Eehbinder — berättar 

 denne vidare — utvecklade han sin oratoriska charme för 

 att öfvertyga sin åhörare om att „notre suprême bonheur 



'■) Svenska generalstaben, Sveriges krig åren 1808 och 1809, 

 I, inledn.; Danielson, Finlands förening med ryska riket s. 62, 

 86, 170. 



Nat. o. Folk, H. 69. 



