677 



akademin af att stå väl med rikskanslern delades af hans 

 chef, grefve Armfelt. Under sin svåra sjuklighet utta- 

 lade nämligen denne sin uttryckliga önskan att akademin 

 på allt möjligt sätt måtte obligera Rumjanzow, och mot- 

 seende slutet yttrade han vid ett tillfälle: „Ack, livad 

 jag önskar, att han må kunna bli min efterträdare, när 

 jag en gång dör."i) Efter livad v. Haartman senare, mot 

 slutet af året, förtäljde, hade en nära relation till grefve 

 E-umjanzow den framfarna tiden varit „ganska kritisk", men 

 som grefven hade visat honom så mycken artighet, kunde 

 han icke negligera denne, och för öfrigt ansåg han sig 

 stå på egen botten, så att han kunde följa sin böjelse, 

 Äfven Armfelt, som varit en politisk motståndare till 

 Rumjanzow, hade till slut gifvit honom rätt däri. „Jag 

 måste äfven göra salig excellensen den rättvisa — skref v. 

 Haartman — att han sluteligen gillade detta. Hans tan- 

 kesätt emot Roumänzoff hade i sednare tider mycket 

 förändrats, och livad var naturhgare'? Han bedömde ho- 

 nom först endast efter sitt hat till Napoleon — liksom, 

 ingen kunde vara bra karl för det att den icke gillade 

 ett nytt krig? Dessutom delade den sal. mannen med 

 alla hofmän ett gemensamt bemödande att ensam njuta 

 monarkens förtroende." 2) 



Det var tvenne hemligheter biskopen kunde sluta, 

 till af v. Haartmans dunkla antydningar; den ena var att 



^) v. Haartman t. Tengström 3 juni 1814. 



-) v. Haartman t. Tengström 11 nov. 1814. v. Haartmans upp- 

 fattning om Armfelt tyckes med tiden blifvit allt mer kritisk, syn- 

 nerligen då han tänkte på det nya föremålet för sin beundran. Den 

 15 deo. 1814 skref han till Tengström om sin förre chef: „Om aka- 

 demin mindre saknar honom — anser jag det naturligt. Hans mili- 

 täriska väsende hade icke annat, som passade för en canceller, än 



Nat. o. Folk, H. 69. 



