11 



andra; 4) den från Norra hamnen västerut inskjutande, grunda 

 Tölöviken med starka årsamplituder i avseende å vattentempe- 

 ratur och salthalt; 5) Södra hamnen mellan Skatudden, Salu- 

 torget och Blekholmen, egentligen utgörande en vik av 6) Kron- 

 bergsfjärden, som utbreder sig mellan staden, Skatudden och 

 Högholmen i W, Brandö i N, Degerö i E och Sveaborg i S, med 

 betydligare djup och avsevärd salthalt, utsändande mot NE 



7) Turholmsfjärden, mellan Brandö, Härtonäs och Degerö; 



8) Tavelf järden, vattenområdet S om staden ut till djuprännorna 

 och de yttre klipporna; 9) Drumsöf järden, SW om staden till 

 Rönnskär, Melkö och Drumsö, i N till sundet mellan Drumsö 

 och Märrholmen; 10) hamnarna och vikarna i S och SW: den 

 grunda Havshamnen, den djupa Sandvikshamnen, den grunda 

 Gräsviken och den åter djupare Lappviken, en rätt heterogen 

 grupp, men alla tämligen avstängda och därför påverkade av 

 land-faktorer; 11) Fölisöf järden från sundet vid Märrholmen 

 norrut till Granö och fastlandet, med ett djupare avsnitt i S 

 och i N ett grundare, delat genom Fölisön i två hälfter, och 

 med de i avseende å naturbeskaffenhet något avvikande, grunda 

 Edesviken och Humleviken i N innanför Råholmen; 12) den 

 grunda och från saltsjön nästan avstängda Hoplaksviken; 

 13) längst i NW den relativt grunda Bredviken samt 14) Lövö- 

 fjärden S därom, vilken likasom de två föregående icke med- 

 tägits vid föreliggande undersökning. 



Föroreningen och dess inflytande på växterna. Hamnvatt- 

 net i Helsingfors förorenas i främsta rummet genom tillförsel 

 från stadens 45 kloaker, vilka äro tämligen jämnt fördelade 

 längs stränderna och alla utmynna tätt invid dessa. Många 

 av dem tömma sitt innehåll i bottnen av vikarna, vilka själv- 

 fallet härigenom i långt högre grad förorenas än om spillvattnet 

 leddes ut till uddar och öppna stränder eller genom särskilda 

 ledningar längs bottnen längre ut till havs (såsom är fallet 

 t. ex. i Köpenhamn). Varje vik och varje hamnparti har 

 sin kloak (fig. 3). Den västligaste (N:o 1) mynnar ut i en 

 liten bukt av Humleviken, där, sannolikt till följd av ström- 

 förhållanden, vattnet mer än på andra ställen stagnerar och 

 ger upphov till en mycket iögonenfallande förorening. I 

 bottnen av Lappviken utmynnar en betydande kloak (N:o 



Nat. o. Folk, H. 80, N:o 3. 



