40 



alltså samma succession och sammansättning som tidigare av 

 mig konstaterats i Tvärminne (1913 sid. 72; 1914 sid. 98). Vid 

 starkare lutning äro associationsbältena smalare, och två av 

 dem kunna sammansmälta. Även kunna Triglochin-Tsaiden 

 och uniglumis-eLSSoci&tionen vara upplösta i en rad fläckar eller 

 saknas. Såsom kännetecknande för havsstrandängarna bör 

 vidare framhållas, att ett bottenskikt ofta är för handen, bildat 

 av Rimdaria Biasolettiana och i Helsingfors-trakten än oftare 

 R. nitida, ställvis därjämte spridd Nostoc och Bry um. Ju 

 glesare de högre växterna uppträda, desto mer framträda de 

 blågröna algerna, i synnerhet på gyttjeblandad mark och i 

 ängarnas yttre delar. Algerna bidraga till jordpartiklarnas sam- 

 mankittande och giva ökad stadga och fasthet åt vegetations- 

 täcket. Denna deras stora ekologiska betydelse har av växt- 

 geograferna vanligen förbisetts. 



Inom området anträffas ofta eroderade havsstrandängar, 

 d. v. s. ängen sluttar icke småningom ned emot vattnet, utan 

 avslutas med ett lodrätt, 0.5 — 2, ställvis kanske 3 dm högt 

 stup, och ofta är därtill ängens tätt sammanfiltade vegetations- 

 täcke i sin yttersta del underminerat av vattnet (Drunisö). 

 En viktig orsak till detta förhållande torde stå att söka i den 

 livliga trafiken med såväl motorbåtar och ångslupar, de där 

 flere gånger dagligen röra sig förbi stränderna, som ock större 

 fartyg, de sistnämnda huvudsakligen i Sandvikshamnen, Xorra 

 och Södra hamnen, alla åstadkommande utsugning av vattnet 

 och svallvågor. Även isen torde medverka, när den jämte fast- 

 frusen jord lösryckes, likaså issörja, som höst och vår i våg- 

 svallet slår emot stranden. Vid de eroderade strandpartierna 

 antingen saknas de yttre associationerna, eller ser man dem 

 fläckvis uppträda utanför erosionsbranten, där de uppkommit 

 på grunt vatten oberoende av den gamla strandängen och nu 

 inleda en ny utveckling. 



De blottade partierna av erosionsbranten kunna under 

 gynnsamma förhållanden, speciellt under längre tid rå- 

 dande högvatten, tagas i beslag av strandängens Rivularia- 

 arter, som här finna tillfälle till obehindrad utveckling och 

 stundom fläckvis bilda rena bestånd, Rivularieta (Höghol- 

 men, beskr. 102). — På andra erosionsbranter, på mer sandig 



Bidrag t. känned. af Fini. 



