23 



Denne vistades från vårsommaren 1814 i hemlandet, på 

 Viksbergs egendom, därifrån han noga följde med depu- 

 tationsfrågans utveckling, nu och då uttalande sina tan- 

 kar och råd. Den 10 / 6 skref han till landshöfding G. Fr. 

 Stjernvall i Tavastehus ■ — hvars nit vi veta att biskop 

 Alopseus lofordade — att han, »utan att vara anförtrodd 

 något uppdrag» af Armfelt, öfverlagt med landsh. K. v. 

 Troil i Åbo »om beskaffenheten af den deputation, som 

 finska nation ämnar afsända för att lyckönska vår 

 store monark vid dess återkomst till hufvudstaden», och 

 att han påskyndat resultatet, emedan kejsaren väntades 

 inom loppet af juni g. st. Han hade funnit afsikten vara 

 att afsända fyra personer från hvarje län, en medlem af 

 hvart stånd. Men ett sådant antal tycktes honom vara allt- 

 för stort. Därtill ännu ansåg han för sin del det lämpligare 

 att sända representanter för hela landet, «utur det skäl — 

 menade han — att Finland i visst afseende utgör en sär- 

 skild stat och att man i Petersburg aldrig anser det annor- 

 lunda än såsom ett generalguvernement». »Jag fruktar 

 — fortsatte Rehbinder — att vid sådan beskaffenhet en 

 cohorte af 28 personer, hvaribland 7 präster och 7 bönder, 

 kunde gifva anledning till ridicule och att man ägde skäl 

 att säga, det finska nation ville betäcka sin ovärksamhet 

 under den viktiga tidpunkt, vi öfverlefvat, med en depu- 

 tation, nästan lika manstark som dess aktiva armé.» En- 

 ligt Rehbinders tanke ställde det sig nog svårt att erhålla 

 sju besuttna adelsmän, hvilka ägde den språkkunskap, 

 den kultur och de moyens, som fordrades för resan. »Vår 

 ställning fordrar mycken grannlagenhet i valet», förklarade 

 Rehbinder. »Vi hafva många fiender, hvilka ibland annat 

 söka förlöjliga våra företag, och man vet att i ett land, 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 1. 



