10 



med kejsarens äldre undersatar i nit för dess tjänst och i 

 hat mot dess fiender. I det andra uppfordrades alla sam- 

 hällsklasser att icke sitta som orörliga åskådare af striden, 

 utan genom patriotiska uppoffringar för upprättande af en 

 kår af frivilliga stridsmän fylla den plikt, som ålåg hvarje 

 medlem af det stora ryska samhället. 



II. 



Om kejsarens trogna undersåtar i Finland än med 

 innerligt deltagande och tillfredsställelse mottogo under- 

 rättelserna om de allierade furstarnes framgångar och 

 främst om Alexander I:s andel i dem. rådde det dock en 

 allmän önskan efter ett fredsslut, som gjorde ända på 

 krigets förödelser och återgaf åt riket dess egen gode kej- 

 sare. Sedan i början af år 1813 kejsaren lämnat sin huf- 

 vudstad, förflöt månad efter månad under otålig förbidan 

 på hans återkomst, medan krigets vågor rullade öfver 

 Tyskland och in i Frankrike. Året 1813 gick till ända 

 och våren 1814 kom utan att önskningarna uppfylldes. 

 Dels kände man sig orolig för kejsarens person, som man 

 fruktade att utsattes för ständiga faror under de täta 

 och våldamma striderna; dels inquiéterades man af det 

 stillestånd, som till följd af kejsarens frånvaro inträdde i 

 den allmänna förvaltningen, af svårigheten att få ens de 

 viktigaste inre ärenden framförda till det kejserliga läg- 

 ret, som alltjämt flyttades längre bort från rikets gränser. 



På ett vackert sätt framträder oron för kejsarens per- 

 sonliga säkerhet i den korrespondens, som under kriget 

 underhölls af Armfelt med biskop Tengström. I en täm- 

 ligen tvär vändning hade Armfelt efter sin ankomst till 



Bidrag t. känned. af Fini. 



