rapportörer till de högmögende, uttalade sig för J. Fr. 

 Aminoff om de oberäkneliga olyckor, som förestodo värl- 

 den och hans egen fredliga hembygd, om icke människo- 

 släktets fiende fann gränsen för sina äregiriga företag. 

 Om Finlands innevånare också icke deltogo i krigskostna- 

 derna, voro de enligt Mannerheims mening sin herskare 

 tillgifne. »Alla välmenande finnars önskningar — yttrade 

 han före stridens början — beledsaga vår älskade kejsare 

 på dess korståg emot människosläktets fiende. Måtte 

 lyckan och segern följa dess fanor, ty annars äro vi jämte 

 hela Europa för evigt smidde i bojor.» 1 ) 



Hvad den finska kyrkans främste man vid denna tid, 

 biskop Jakob Tengström, tänkte om den stora striden, 

 kunna vi sluta till af de uttalanden af honom, som redan 

 anförts. »Med de varmaste välönskningar och välsignel- 

 ser — skref han våren 1812 till J. Fr. Aminoff — följer 

 äfven den finska nationen enstämmigt sin goda och älskade 

 kejsare, fullt och fast öfvertygad, att vi stå eller falla med 

 honom.» Och omnämnande de stora rustningarna på andra 

 håll tillade han: »Under allt detta sitta vi finnar i lugn 

 och ro och njuta vår goda kejsares öfverf lödande välgär- 

 ningar utan minsta olägenhet af de rundt om oss dånande 

 krigen. Ingen fläck på jorden är så lycklig som denna, 

 men huru få känna och erkänna det?» Vid slutet af året 

 antog han fäderneslandet vara räddadt från fransmännens 

 ok och Nordens lugn befäst, men på någon fred trodde 

 han icke, »innan hydrans flere hufvuden blifva så krossade 

 att han aldrig mer vaknar till världens förtryck». 2 ) 



*) Till J. Fr. Aminoff 13 / 4 , 28 / 4 1812. Kil. saml. 

 2 ) Till Aminoff "/, 1812, l8 /, 1813, Ril. s.; vidare Åbo akademi och 

 dess män I: 462 följ. 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 1. 



