I. 



Med en lätthet och motståndslöshet, som väcker 

 undran, gled den generation, som för hundra år tillbaka 

 upplefde Finlands öfverflyttning från den nästan ur- 

 åldriga föreningen med Sverige till politisk gemen- 

 skap med den gamla motståndaren, in i hvad man i 

 högtidligt tal stundom kallade för »den nya aeran», 

 »det nya tidehvarfvet». Att så tillgick, hade sin förkla- 

 ring i flera omständigheter, politiska, militära och per- 

 sonliga, och icke minst i den på en gång ädelmodiga 

 och klokt beräknande pacificeringspolitik den öfver- 

 mäktige segraren — af orsaker, som ha sin skilda histo- 

 ria — fullföljde gentöfver det eröfrade landet och som 

 tillvann honom de underkufvades vördnad, tacksam- 

 het och fulla tillit. Helt naturligt fanns det dem — och 

 det hade varit mer än märkligt, om sådana icke funnits 

 — hvilka i djupet af sitt hjärta kände saknad efter den 

 förra öfverheten och trådde efter ett återknytande af de 

 gamla föreningsbanden. Men för de flesta bland dem, 

 som hade möjlighet att närmare öfverskåda de politiska 

 tidsförhållandena, stod det nog så klart, att förändrin- 

 gen var en förändring utan återvändo och att en ny 

 strid om Finlands besittning knappast skulle leda till 



