67 



gäfves. Genom rikssekreteraren A. S. Schischkow lät 

 kejsaren den -jï^n uppsätta ett svar, som af honom god- 

 kändes följande dag och därpå afläts till synoden, riks- 

 rådet och senaten. Kejsaren förklarade i denna ukas, att 

 böneskriften väckt i hans innersta den största tillfreds- 

 ställelse, emedan den röjde å ena sidan den gudomliga 

 välsignelse, som uppenbarats för honom och hans folk, å 

 den andra de ryska riksstaternas underdåniga tänkesätt. 

 Det tillnamn, som bjöds kejsaren, var det mest smick- 

 rande. »Ty — förklarade kejsaren — alla min själs bemö- 

 danden och tankar äro riktade därhän, att genom varma 

 böner nedkalla Guds välsignelse öfver mig och det mig 

 anförtrodda folk samt att blifva välsignad af mina trogna 

 och älskade undersåtar äfvensom af hela människosläktet 

 i allmänhet. Detta är det högsta målet för mina önsknin- 

 gar och för min sällhet!» — »Men vid alla mina bemödanden 

 att ernå detta mål — fortsatte kejsaren — tillåter jag mig 

 likväl icke såsom människa den djärfva tanke, att jag 

 redan uppnått detsamma och att jag oförsynt skulle kunna 

 emottaga och bära detta namn. Jag anser detta så mycket 

 mindre öfverensstämmande med mina grundsatser och 

 mina tänkesätt som jag själf, vid alla tillfällen ledande 

 mina trogna undersåtar till blygsamhet och sinnesöd- 

 mjukhet, härigenom skulle gifva dem ett motsatt efter- 

 döme.» Och med tanke på det ifrågasatta monumentet 

 förklarade han till slut: »Må ett monument för mig 

 uppresas i Edra känslor, sådant som I redan ägen 

 det i mina! Må mitt folk välsigna mig i sina hjärtan, 

 liksom jag välsignar det i mitt. Må Ryssland vara 

 lyckligt och Guds välsignelse hvila öfver mig och Ryss- 

 land!» 



Nat. o. Folk, H. 75, N:o 1. 



